ATT ANVÄNDA ORD
FÖR KONSTVERK
MATS ERGON
En konstbok i serien
FRÅN ISTIDEN TILL DAGENS SJUKA VATTEN
Konstnärsklubbens bordsteckningar i fickan

Carlsson Bokförlag
Box 2112 · 103 13 Stockholm
Besöksadress Stora Nygatan 31, Gamla stan
Tel. 08-545 254 80
info@carlssonbokforlag.se · www.carlssonbokforlag.se
© Mats Ergon och Carlsson Bokförlag 2014
Omslagsteckning Olle von Schewen: Holger Blom, 1967
Bildkällor Konstnärsklubbens arkiv samt författarens eget arkiv
Redigering, text, layout: Mats Ergon
Korrektur: Agneta Paulsson
Tryck:
ISBN 978 91 7331 634 7

ATT ANVÄNDA ORD FÖR KONSTVERK
Från efterkrigstiden till postmodernismen
Några av tidens tongivande konstkritiker, recensenter,
museifolk, författare och konstnärer ser tillbaka och
beskriver sina upplevelser och tidens konstsyn.
.
Boken är en av sex fristående delar i serien
FRÅN ISTIDEN TILL DAGENS SJUKA VATTEN
Konstnärsklubbens bordsteckningar i fickan

Peter Dahl:
Barnen leker sig fram.

Konstnärsklubben har i dag i sin ägo ett synnerligen värdefullt arkiv, som ända till på sista tiden legat oordnat. Ingen har egentligen vetat vilka skatter som det gömt på. Men våren 1928 föreslog klubbens nuvarande vice ordförande, konstnären Erik Norström, att arkivet skulle ordnas. Förslaget väckte entusiasm, och samma kväll tecknades 900 kr för dess verkställande.
Katalogiseringsarbetet har sedan dess pågått, och till klubbens sjuttiofemårsjubileum nästa höst beräknas allt vara färdigt.
För två år sedan var klubbens arkiv ett mindre rum liknande Jerusalems förstöring – där funnos tusental
av teckningar, planschverk och kartonger, vårdslöst kastade om varandra som potatis i en säck. Nu har hr Norström redan hunnit med att ordna bordsteckningarna, vilka kommit till så, att klubbens långa groggbord vid torsdagssammankomsterna dukats med spännepapper.
På dessa bord har det ritats varje torsdagskväll ända sedan 1880-talet. Efter varje sammanträde ha de bästa teckningarna klippts till arkivet. Resultatet har blivit att klubben nu i sin ägo har ett improvisationens tvärsnitt av konstliv i Stockholm under femtio år.
Åke Nothberg och Jon-And ha nog under senare år gjort det mesta och bästa. Se Nothbergs charmanta porträtt av Carl G Laurin efter en bättre middag! Hela packar av Carl Larssons maliciösa mästarpenna. Anders Forsbergs gnistrande roliga teckning av Knut Borgh, en av samlingens bästa. Hela samlingen går långt över tusentalet. En katalog kommer att upprättas över arbetena, som förvaras i åtta stora kartonger.
Signaturen Kum, Stockholms-Tidningen 20/11,1930

Bordsteckningslitteratur:
– Jul, 1888–1913.
– Konstnärsklubbens tioårsalbum, 1898.
– Konstnärsklubben 1856–1906 – Georg Nordensvan, med vignetter av Olle 			    Hjortzberg,1906.
– Bohemer och akademister. 1931.
– Konstvännen, 1939.
– Konstnärer – teckningar av Jon-And, 1941.
– Konstnärsklubbens ledamotsförteckning, 1946, då Otto G Carlsund var ordförande och Holger Blom sekreterare, 1946.
– Konstnärsklubben hundra år – Martin A Ohlsson, under medverkan av Folke Holmér, 1956.
– Dokument 1980-talet – Kaj Piehls bordsteckningsbok, u.å.
– Konstnärsklubbens bordsteckningar – Mats Ergon, 1996.
– Konstnärernas hus – en mötesplats i svenskt konstliv under  100 år – Dag Widman, 1999.

Anders Forsberg:
Knut Borgh slår upp ett garfvaregrin
Kaj Piehl:
Björn Blomberg, Jan Wahlman, Hans Dahlin.
Olle Hjortzberg:
Vinjett, 1906.

INLEDNINGSVIS
kan vi således konstatera att konstnärsklubben den 11 november 1886 fattade beslutet att lägga papper på borden vid torsdagssammankomsterna eftersom konstnärerna inte kunde låta bli att rita på dukarna och krogvärdarna på de ställen man höll till beklagade sig över förstört linne. Bordsteckningarna klipptes ut och sparades i klubbens arkiv. 1928 katalogiserade Eric Norström samlingen som han lade i åtta stora kartonger. Tills någon djärv hand om tusen år drar fram teckningarna, skriver Carl G Laurin i Bohemer och akademister 1931 och jämför arkivet med Faraonernas gravkammare. Vi tackar därför arkivarie Ryno Frieberg som låtit författaren härja fritt i sitt i Norströmsk anda ständigt uppdaterade arkiv med ca 6–7 000
bordsteckningar.

BORDSTECKNARNA TECKNAR
Kaj Piehl:
T.v.: Batte Sahlin tecknar, 1987.
T.h.: Sven Rydén tecknar.
Per Werle:
T.v.: Batte Sahlin och Svenerik Jacobsson tecknar.
Ryno Frieberg:
T.h.: Björn Berg, Peter Dahl.

PROTOKOLLEN

Protokollsutdrag
Poul Ströyer:
T.v.: Mats Ergon.
Björn Blomberg:
T.h.: Lars Rolf – varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig?

FÖREDRAGEN – REFERATEN
– Det är status att tala på Klubben, och den gästas inte sällan av ledande personer inom sitt respektive fält, skriver Dag Widman vidare i sin bok. Ta jobbet och skriv ner allt vad de säger, sa den vise Göran Brunius när han erbjöd undertecknad att bli sekreterare 1987. Det lät lite intressant, ty i jobbet ingår att ordna föredragshållare och skriva protokoll. Den dokumentära möjligheten var uppenbar. Föredragshållaren i pulpeten och 60-talet konstnärer m.fl. på golvet. Svaret blev ja och bokens protokoll utgör därför referat av en timmes föredrag och referat av en timmes diskussion på torsdagskvällarna, dokumenterat ”ord för ord”. Debattledare för kvällen har i regel varit klubbens ordföranden. De handskrivna referaten nedskrevs på bordsduken eller i anteckningsböcker, som framgår av protokollen på sidan. I andra fall citeras de efter inspelade band, vilket framgår av textens högst varierande längd. Material från arkivet har bifogats i lämpliga fall.
BORDSTECKNINGARNA
Dessa improvisationer under sena kvällstimmar är en outsinlig källa vare sig man betraktar dem ur personhistorisk, psykologisk eller konstnärlig synpunkt, skriver Dag Widman i sin
bok Konstnärernas hus. Bordsteckningarna är således bokens egentliga ämne. Originalens format, som varierar från decimeter- till kvadratmeterstora teckningar, har fått anpassas till bokens format.
De samkörs med protokollen som har varit en utmärkt upphängningsanordning, en galge för dessa på bordsduken nedtecknade notiser i bild, ofta försedda med aktuella kommentarer kring kvällens föredrag. Materialet i serien Från Istiden till dagens sjuka vatten har ordnats i sex fristående delar efter olika tider och ämnesområden. I Att använda ord för konstverk (från Efterkrigstiden till Postmodernismen), och den efterföjande A flux and a flow (från Postmodernismen till Millenium) beskriver några av tidens tongivande beslutsfattare och innovatörer sina upplevelser och tidens konstsyn.

KONKLUSIONEN
– Men hur ter sig konstnärens roll i dessa beskrivningar? Vem styr och vem bestämmer över konstens utseende i det offentliga rummet? Hur hänger det hela ihop och har vi blivit klokare efter alla dessa föredrag med dessa våra vänner som översätter konst och bilder till ord i kataloger och böcker, gör utställningar, väljer ut och bygger museer? Att åsikterna går isär framgår av efterföljande diskussioner, några blev t.o.m. så förbannade att de gick hem. För alla ord som yttras under klubbens debatter är inte vägda på guldvåg, en del s.k. dösnack förekommer, men det är tillåtet, som Poul Ströyer säger. Så varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig? säger Lasse Rolf. Tiden går och nu blir då, och undertecknad som med förvåning, glädje och lite sentimentalitet återsett en svunnen värld i bordsteckningarna och de här gamla referaten lägger således fram materialet i befintligt skick, annars blir det nog aldrig av.

Foto:
T.v.: Robert Högfeldt i tecknartagen, 1934.
T.v.: John Jon-Ands händer, 1934.
Ernst Åkerbladh:
T.v.: Otte Sköld, Isaac Grünewald, 1942.
T.v.: Robert Högfeldt, 1942.
John Jon-And:
Otto G Carlsund, 1941. t h

Mats Ergon UPA

ATT ANVÄNDA ORD FÖR KONSTVERK
FÖREDRAGEN
5		Förord
13		Innehållsförteckning
16		Att använda ord för konstverk  – Teddy Brunius, 1987.
20		Trollkarlen och hans lärling – Jan Torsten Ahlstrand, 2002.
42		Objets trouvés, ready mades – Oscar Reutersvärd / vid protokollet Sven Olof Rosén, 1954.
48		En konstskribents minnen – Carl Molin, 1999.
70		Svenska konstnärer och jazzen – Thomas Millroth, 1989.
76		Jazzkritikern som blev konstkritiker – Lars Nygren om Ulf Linde, 2003.
94		Svenska konstnärer i Paris – Thomas Millroth och Pelle Stackman, 1989.
100		Diedersekvensen – Gert Marcus, 1990.
104		Minnen från Paris – Rolf Söderberg, 1998.
118		Lennart Olson - brofotograf – Lennart Olson, 2000.
130		Rivningen av City och livet i gamla Klara – Lennart af Petersens, 1990.
134		Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel – Martin Rörby, 1995.
142		Stockholms stadsplanering – Per Anders Fogelström / vid protokollet Sven Olle Rosén, 1959.
152		Den stora stadsomvandlingen, erfarenheter från ett kulturmord – Bengt O Johansson, 2002.
176		Utställningar och intervjuer på Moderna Museet 1958-61 – Torbjörn Axelman, 1998.
190		Blå tåget – Leif Nylén, Tore Berger, Torkel Rasmusson och Mats G Bengtsson, 2000.
200		Lindansaren i Vitabergsparken – Kjartan Slettemark, 1994.
212		KG Bejemarks gubbar – Gunnar Bråhammar, 1994.
222		Asmund Arle, skulptör – Viveca Wessel,1996.
232		Torsten Renqvists träskulpturer – Mailis Stensman, 2003.
248		Rodhe gör grafik med antroposofernas färgkritor – Lennart Rodhe, 1991.
254		Konstnären och livsuppgiften, antroposoferna i Järna – Arne Klingborg, 1991.
260		Konst för miljoner - människor –Mailis Stensman, 1992.
264		Konstnären och kritiken – Arne Törnqvist, 1997.
282		Idéer i den svenska konsten 1945-70 – Beate Sydhoff, 2002.
302		Ulf Linde tar sig en funderare – Ulf Linde, 1995.

Något om föredragshållarna (i kortfattade CV)
Teddy Brunius, 1922–2011. Konsthistoriker, professor, kulturskribent och konstkritiker. Teddy Brunius har en omfattande produktion om främst estetik, barockkonst och brittisk litteratur.
Jan Torsten Ahlstrand, f. 1938. Fil lic i konstvetenskap, f.d. chef för Skissernas Museum i Lund (198–-2000). Författare – har bl.a. skrivit om arkitektur, Klas Anshelm, Bengt Böckman, Ulla Viotti m.fl.
Oscar Reutersvärd, 1915–2002. Konstnär, skulptör, doc. vid Stockholms Universitet 1953, professor i Konsthistoria vid Lunds Universitet 1964. Gjorde ”omöjliga figurer”, den första, den s.k. Penrose-triangeln, publicerades 1934.
Sven Olof Rosén, 1908–1982. Konstnär, målare, grafiker. Mångårig
lärare i grafik på Konstfack.
Carl Molin, f. 1919. Konstkritiker på Arbetaren, Paletten m.fl., författare, professor i odontologi på Karolinska Institutet. Ledde Statens konstråd 1976–1988. Ordförande i Föreningen för grafisk konst 1988–1995.
Thomas Millroth, f. 1947. Konsthistoriker, kritiker, curator, chef för Ystads Konstmuseum 1995. Författare till ett 40-tal böcker, bl.a. en biografi
om C O Hultén.
Pelle Stackman, 1932–1996. Fotograf, författare och bokillustratör till
bl.a. Svenska konstnärer i Paris, 1989, (förf. Millroth), och Utsmyckningen av Centralstationen i Stockholm, 1994, m.m.
Lars Nygren, f. 1943. Litteraturkritiker, författare - har bl.a. skrivit om Torsten Renqvist (Flisor 1994 / 2011), och Ulf Linde (Efterhand, 1985; Jazz, 2004 och Sammelsurium, 2011).
Gert Marcus, 1914–2008. Målare, skulptör, aotodidakt. Långa tider
bosatt i Frankrike. Hans brev och anteckningar publicerades 2000 av
Sv Ak. Flera offentliga arbeten, bl.a. Sergelteaterns foajé, 1959. Mest känd
Diedersekvensen.
Rolf Söderberg, f. 1918. Museiman, författare till bl.a. Den svenska konsten under 1900-talet, 1955, och Mina konstnärsänkor, 1999 samt till SAK:s böcker om Otte Sköld, 1968, Siri Derkert, 1974, och Arne Jones, 1991.
Lennart Olson, 1925–2010. Fotograf, frilans 1955–60. Medlem i Tio fotografer 1958. Mest känd som konstfotograf med fotogravyrer av broar. Gjorde ett 60-tal filmer för SVT från 1960 och framåt.
Lennart af Petersens, 1913–2004. Fotograf, objektfotograf vid Nordiska museet, från 1942 vid Stockholms stadsmuseum där han arbetade i 35 år.
Per Anders Fogelström, 1917–1998. Författare, journalist, samhällsdebattör. Har skrivit Sommaren med Monika, 1949, som blev film året därpå, Mina drömmars stad i fem delar, 1952–1955 m.m.
Bengt O H Johansson. Fil.lic., professor. Forskar i 1900-talets arkitektur- och byggnadshistoria och kulturlandskap. Skrivit bl.a. Den stora stadsomvandlingen. Erfarenheter från ett kulturmord, 1997.
Torbjörn Axelman, f. 1932. Journalist, skådespelare, regissör, manusförfattare, tv-producent, flygare, poet (ett tiotal diktböcker), målare, konstnär.
Leif Nylén, f. 1939. Konstkritiker, musiker i proggbandet Blå Tåget. Har skrivit konkret poesi, kulturskribent i Rondo, Konstrevy, DN och Paletten
(f.d. chefred.). Författare – har bl.a. skrivit Den öppna konsten, SAK 1998.
Tore Berger, f. 1938. Konstnär, poet, trubadur, sångare och visdiktare. Medlem av Blå Tåget. Fick Cornelis Wreeswijk-stipendiet 1991.
Torkel Rasmusson, f. 1941. Sångare och låtskrivare i Blå Tåget. Verksam som journalist, bl.a. på DN:s kultursidor, författat radiodramatik och poesi.
Mats G Bengtsson, 1944–2005. Författare, skådespelare, musiker (pianist), medlem i Blå Tåget.
Kjartan Slettemark, 1932–2008. Norsk-svensk konstnär känd för sin politiska konst under 1960-70-talen. Permanent utställning i Haugar Vestfold Konstmuseum i Tönsberg.
Gunnar Bråhammar, 1923–2011. Tidigare intendent vid Skissernas
museum i Lund. Författare, har bl.a. skrivit K G Bejemark, Skulptör,
SAK 1993.
Viveca Wessel, f. 1945. Konstvetare, konstpedagog, författare – har skrivit Aguéli-Porträtt av en rymd, 1990. Asmund Arle, SAK 1996 m.m.
Mailis Stensman, f. 1937. Författare – har bl.a. skrivit Konsten är på väg att
bli allas, 1987, Ulrika Hydman-Vallien, 1990, Herta Hillfon
”Minnenas vind” .
Lennart Rodhe, 1916–2005. Konstnär, målare, grafiker. Professor vid Konsthögskolan i Stockholm. Biografier av Ulf Linde, 1962, Thomas Millroth, SAK 1989, Rodhe som grafiker, Börje Magnusson, Thomas Millroth, 1993 m.m.
Arne Klingborg, 1915–2005. Konstnär. Steinerseminariet i Ytterjärna, 1964. I dag finns handelsträdgård, biodynamiska gårdar, sjukhus, mejeri
m.m. Författare till bl.a. En trädgårdspark i Södermanland, 1999.
Arne Törnqvist, 1932–2003. Konstkritiker, dramatiker, författare, poet – har bl.a. skrivit Den saliga målarkonsten, 1994, och pjäser på Dramaten.
Beate Sydhoff, f. 1938. Konstvetare, kulturråd i Washington, programdir. Kulturhuvudstadsåret 1998. Chef Kulturhuset i Stockholm, Ständig sekreterare Konstakademin. Författare – har bl.a. skrivit Torsten Renqvist: konstnären, jorden och tiden, 1984.
Ulf Linde, 1929–2013. Jazzmusiker, konstkritiker, museiman m.m. Professor i konstteori vid Konsthögskolan. Intendent Moderna Museet. Chef för Thielska galleriet. Ledamot av Svenska Akademien. Författare – har bl.a. skrivit Spejare, 1960. Marcel Duchamps, 1986 och Karl Axel Pehrson, 1987.

Poul Ströyer:
T.v.: Kevork Zabounian, Håkan Bull,
Anders Högberg m.fl.
T.h: Torsten Fridh, Göran Brunius m.fl.
Olle Ekberg (foto):
T.h.:Konstnärshuset, Smålandsgatan 7, med klubblokalen en trappa upp, 1956.

Att Använda ord för konstverk – Teddy Brunius
– Det finns konstnärer som talar om konst som Delacroix och Gauguin och det finns konstnärer som är tysta som Chardin och Corot, men konstverken är utan ord, sa Teddy. Konsthistorikern och kritikern sätter dit orden. Konsthistorikern ska återställa verken som de var för de som gjorde dem och för de som då såg dem, tolka konstnärens avsikt. Kritikern ska låta plausibel men inte alldaglig, och antingen man hört det förut eller inte ska det han säger låta som nyheter. Till konstveten-
skapen och den vetenskapliga förklaringen har jag ofta ställt mig skeptisk. Förklaringarna ligger ofta på mycket närmre håll och behöver inga omskrivningar. Det gäller allt från Venus från Willendorf till Andy Warhols Marilyn Monroe, som kanske helt enkelt var en teckning från en färg-tv. Konsthistorikern Panofsky behövde 80 sidor för att beskriva Dürers Melancholia I. Men om man i stället läser det på latin, som Melancholia i,
d.v.s. melankolin går sin väg, dunstar, ser bilden ut som storstädning på loftet, och jag har inget mer att tillägga.
– I Vermeers Målaren i ateljén har konstnären en nerhasad strumpa på ena foten som ingen noterat. Det betydde obalans, protest, och kallades på teatern foul stocking. Vermeers protest är riktad mot tidens löjliga smak som tvingade honom att måla Cliobrudar i rum fyllda av symboliska gester och föremål. Van Gogh såg det dallrande ljuset kring gatlyktorna, men snart vibrerade allt, biljardsalongens lampor, solar mot en mörk himmel. Men var himlen verkligen mörk? Vad såg egentligen Van Gogh? På van Goghs porträtt av doktor Gachet står medicinalväxten Digitalis på bordet. Medicinen för hjärtsjuka och epileptiker, och säkert också van Goghs medicin. Men i farmaceuternas FASS-katalog står det att långvarigt bruk av digitalis kan ge ögonsjukdomen glaukom. Var det den som låg bakom van Goghs solar? Men Giorgione har tecknat en pojke som tecknat en streckgubbe precis som i dag. När barn för pennan är modet bestående, det finns en botten.
– Konsten är allvarlig, något som man inte drar på munnen åt, sa Olle Eriksson. Ja, allvaret är oerhört, men föredragshållaren bara pratar på. Ibland kan det vara bättre att tala om vad man inte vet än vad man vet, säger han. Jag vill gå längre, det outsagda säger mest.
– Jag avstår från inlägg, min bror och jag har sedan länge har en väl fungerande överenskommelse att aldrig tala med varandra om konst, sa Göran Brunius.
– Postmodernismen följs av kompostmodernismen, det finns inget mer att tillägga, sa Karl Axel Larsson från träsket.
– Jag håller med Olle och Göran, men Karl Axel har fel, sa Teddy. Den slutgiltiga ismen, Impossibilismen, dök nämligen upp i Lund vid en rättegång med Oscar Reutersvärd om plagiat av hans figurer. Jag var sakkunnig åt Oscar och man frågade: Vad finns det i fantasin som ingen sett? Kan man göra saker som ingen sett? Impossibilisterna menar att man kan det, sa jag, och enligt sakkunniges anvisningar fördes impossibilismen till protokollet i god byråkratisk ordning.
– Men det var faktiskt Caroto och inte Giorgione som målade den tecknande pojken, sa Ulf Abel.

Bertil Almqvist (BERTILA):
Fred Andersson,
T.v.: Lars Gunnar Holmqvist, 1967.
T.h.: Lars Rolf, Torsten Fridh, 1966.

Tarras Hollström:
T.v.: Olle Eriksson, 1987.
Ryno Frieberg:
T.h.: Teddy Brunius.

Trollkarlen och hans lärling
Från Otto G Carlsund till Oscar Reutersvärd
Jan Torsten Ahlstrand
– Chefen för Skissernas museum i Lund, Jan Torsten Ahlstrand, ska tala om Trollkarlen och hans lärling. Vi får snart veta vilka de är, sa Torkel Dahlstedt.
– Jag ska inte tala om Skissernas museum som nu byggs om, det blir en tillbakablick på trollkarlen och hans lärling, Otto G Carlsund och Oscar Reutersvärd som inte finns kvar längre, sa Jan Torsten. Carlsunds porträtt som.fl.eetwood gjorde postumt 1952 hänger på väggen där nere, och min gamla vän och trätobroder från Uppsala Teddy Brunius som är här kände honom faktiskt. Men först en bild av en annan känd profil som tyvärr lämnat arenan, Bo Åkermark som intervjuade Oscar Reutersvärd i Lund i samband med utställningen på hans 85-årsdag. Oscar, den omöjlige professorn, var ju i högsta grad stockholmare och förblev det i hjärtat även sedan han flyttat ner till Lund 1964 och efterträtt Aron Borelius som professor i konsthistoria.
– Eftersom jag höll på att skriva en avhandling om Halmstadgruppen kom vi ofta att tala om 20–30-talen och hans läromästare Otto G som han träffat på 40-talet. Oscar blev ju redaktionssekreterare på tidskriften Konstvärlden på 40-talet, som Carlsund editerade från bostaden på Valhallavägen under fyra år, och där dök även Teddy Brunius upp. Oscars insatser som konstprofessor var väl inte särskilt lysande, hans vetenskapliga produktion blev tämligen mager, men det hade sina randiga skäl för han var desto mera produktiv som konstnär. Den här bilden med Oscar är från Skissernas museum och utställningen till minnet av hundraårsdagen av Carlsunds födelse. Carlsund föddes 1897 i S:t Petersburg och dog i Stockholm 1948 kort efter sin 50-årsdag, Oscar hade kommit dit med en samling av sina akvarellerade labyrinter.
– Först Carlsund. Det som lockade och drog konstnärerna efter det stora kriget 1914–18 som man sa, det var Paris. En som tidigt for dit var ju GAN som studerat i Berlin före kriget.
Här en gatubild från Boulevard de Montparnasse, tjugotal och Café du Dôme. Konstnärerna flyttade ju från högra till vänstra stranden på tiotalet när alla de amerikanska turisterna kom för att titta på impressionistiska målare som inte längre fanns.
En av dem som slog sig ner här redan 1913 var Fernand Léger som i början på tjugotalet startade en friskola, Académie Moderne, sponsrad av en amerikan. Här är ateljéhuset med Légers bostad och ateljé med stora fönster mot norr, och gårdshuset med skolan i bottenvåningen. Eleverna kunde välja mellan Léger och Othon Friesz, de avantgardistiska valde Léger.
– Här bodde flera svenskar, bl.a. dödsfienderna GAN och Grünewald i fyra år, dock utan att umgås. Grünewald högst upp tillsammans med Sigrid Hjertén och sonen Ivan. Här sitter Adrian-Nilsson i sin kula 1922 och läser L’Esprit nouveau, tidens nya avantgardetidskrift utgiven av puristerna Ozenfant och Jeanneret-Corbusier, samma år som han skrev sin egen programskrift Den gudomliga geometrin. Det är Erik Olson i Halmstadgruppen som markerat var de bodde, han kom hit 1924 tillsammans med Lorentzon och fick låna Arvid Käll-ströms våning. Här stod vi och tittade in i mästarens ateljé,
sa Erik, han sa alltid mästaren om Léger. Och huset ligger kvar på 86 Rue Notre Dame des Champs än i dag, gå dit och titta.
– Här sitter Otto G Carlsund framför en gouache till en muralmålning i Fernand Légers legendariska ateljé. Léger vill
ju föra ut konsten till folket via de offentliga väggarna och
skilde nogsamt på tavel- och muralmåleri. Den 43-årige Léger står där med favoriteleven Carlsund, som var hans massier,
och alla de andra, flickan är danskan Franciska Clausen. De står framför en uppställning med objekt och modellen som
balanserar en stav. Sedan var det ord och inga visor när de fick gå fram och sätta upp arbetena på ett staffli och blev kritiserade inför kamraterna. Carlsunds första arbete är Lokomobilen
från 1924, pikturen får inte synas. Det gillades inte de postimpessionistiska och expressionistiska färg-och-formarna som kom på 30-talet.
– Här är en utställning på den skandinaviska konstskolan
Maison Watteau, som leddes av John Börjesons dotter Lena. Rapidité ska uttrycka interplanetariska rörelser, eftersom Ozenfant hade gett Carlsund uppdraget att göra en skiss till Einsteins observatorium i Potzdam. Den kubistiska stolen målade han i Vichy 1926, den betydde nog mycket för Oscar Reutersvärd när han började med sina omöjliga figurer. Lin-jerna löper ju parallellt med ett isometriskt, eller japanskt,
perspektiv och skapar, eftersom de är diagonala, ändå ett fiktivt djup i bilden. Stolen skapar sin egen rymd, enligt Oscar som skrivit en monografi om Carlsund är det stolen på cirkus Medrano i Paris. Léger blev så tagen av den här stolen, att
han bytte den till sig av Carlsund, 1954 skänkte han den till Moderna Museet.
– Léger hade mycket bekymmer med sin superbegåvade
svenske elev, för man kan säga superbegåvad i två betydelser. Carlsund hade stora problem med alkoholen och han fick varje månad penningförsändelser från något mystiskt håll. Hans far som var ingenjör i Norrköping var gift med Gabrielle, en fransyska. Carlsund hade fått franskan med modersmjölken. Gabrielle hade varit hushållerska hos Emanuel Nobel i S:t Petersburg och det ryktades att Otto var Nobels barn och att de mystiska penningförsändelserna kom från Nobel. När pengarna kom blev det krogen. Léger var bekymrad och förmanade: Travailler, monsieur, il faut travailler. Till slut skickade han Carlsund till hans mormor i Sydfrankrike där han fick en produktiv period och bl.a. gjorde dekorationer till en Corbusier-biografi som inte blev av. På 80-talet träffade jag en man vars far hade varit restaurangägare i Paris. Han ägde två Carlsund: Komposition med musikinstrument och en märklig vertikal målning med en bild i bilden, On attende les invités.
Den finns på Moderna i dag.
– Det är kanske inte så konstigt, sa Oscar Reutersvärd som
blev eld och lågor, Carlsund pantsatte ju ofta sina målningar när han inte kunde betala sina hotell- och krognotor. Gunnar Ekelöf fann ju en gång en tavla som Carlsund pantsatt på ett hotell i Oslo, som han kvitterade ut som ersättning för en Carlsundsskuld. Och det här temat med rörelser fortsätter i
den här med rätvinkliga svarta och vita former. Alltid samma geometriska precision, det var den gudomliga geometrins årtionde. Det bildades en löst sammanfogad grupp som kallade sig Cercle et Carré, cirkel och kvadrat, med Seuphor, Mondrian, Kandinsky, Olson, Claussen m.fl. Theo van Doesburg, Mondrians gamle kompis i De Stijl-gruppen bildade en egen grupp med bl.a. Carlsund, när han blivit osams med Mondrian för att han börjat måla diagonalt i stället för rätvinkligt, och man började använda begreppet Konkret konst, med exakt
och anti-impressionistisk pinktur.
– Det var nu Carlsund kallades hem till Stockholm för att Gregor Paulsson och Erik Gunnar Asplund, som var chef för den funktionalistiska Stockholmsutställningen, gav honom i uppdrag att dekorera parkrestaurangen. Sedan revs ju alla byggnaderna och väggmålningarna förstördes, men så här såg den ut. Där sitter 33-åringen elegant klädd med cigarett och munstycke och skissar. Carlsund kände ju flera av funkisarkitekterna, bl.a. Sven Markelius och Uno Åhrén, som ritade KTH:s kårhus i ädelfunkis, och det var synd att Carlsund inte fick utföra den här väggmålningen, Ingenjörskonstens sju skolor, men det blev aldrig av.
– Och så fick han då den olycksaliga idén att ordna en utställning i en annan mindre restaurang på utställningen, ute vid Sjöhistoriska museet, med hela det parisiska avantgardet. Carlsund pantsatte sina tavlor och åkte ner till Paris och fick låna grejor av kompisarna, Mondrian, Léger, Ozenfant, van Doesburg m.fl. Carlsund som hade systematiseringsdille delade in dem i sju olika skolor: kubism, postkubism, purism, konstruktivism, neoplasticism, surrealism och surimpressionism.
I katalogen är alla snyggt etikerade och alla är i samma ram ritad av van Doesburg: GAN, np (=neoplasticist) o.s.v. Här är Carlsunds Geometriskt samlag, np. Det blev ganska illa hängt i den lilla lokalen och mest negativa recensioner, och kåsörerna hade julafton. Tavla målad av en vuxen, skrev man under GAN:s tavla i DN. Det är bara när man är vuxen som man kan konsten att förenkla, skrev Carlsund ilsket till svar. Men han sålde faktiskt några tavlor och fick även lite positiv kritik, bl.a. av Ragnar Hoppe, men han hade spänt bågen för högt och det räckte inte till fordringsägarna som tog tavlorna med sig och utställningen slutade i kaos.
– Mondrian skrev brev på brev till Carlsund som sjönk ner i alkoholism och depression och flydde ut till den sörmländska landsbyggden och Stjärnhov. Och han slutade måla och drog sig fram som konstskribent och skriftställare. 1941 startade han den otroligt fina Konstvärlden, en uppslagsbok i 30–40-talens konst. Här sitter han i lägenheten på Valhallavägen där han också hade redaktionen och herrar Oscar Reutersvärd och Teddy Brunius arbetade. Här står vi, Oscar och jag, men när jag en gång påtalade några små fel i hans Carlsundbok från 1988 blev han så förbannad att han inte talade med mig på fem år. Det var först när jag hittade de här två tavlorna i Paris som vi blev vänner igen.
– Nog var Oscar en märklig man, och betydligt intressantare som konstnär, det var ju det han innerst inne ville vara.
Redan när han läste konsthistoria för Henrik Cornell på högskolan, så studerade han på Otte Skölds målarskola och fick
för övrigt  hjälpa honom med några monumentalmålningar i slutet av 30-talet. Så kom han till Carlsund i början av 40-talet och landade så småningom i Lund, sedan han disputerat på sin avhandling om impressionisterna.
– Han är ju mest känd för sina omöjliga figurer, en term
som han själv uppfann och som märkligt nog inte nämns i Nationalencyklopedin. Här sitter han med sina figurer i sin våning alldeles bakom domkyrkan i Lund, bl.a. en till ett frimärke. Han började som skulptör och hans kedjeskulpturer från 50–60-talen var inte särskilt voterade av hans kollegor. Bror Hjort skriver negativt om dem medan Alvar Aalto uppskattade dem och lät honom uppföra ett monument i Rovaniemi över de frivilliga i Finska vinterkriget. Sex meter med fyra länkar gjord 64, samma år som han flyttade till Lund tillsammans med Britt Lundbohm. Han gjorde en skulptur till bollhuset och hade sin första separatutställning 1967, med akvareller, som han kallade Skulpturer för trångbodda eftersom de ju var platta men svävade ut i rummet när man tittade på dem genom tillhörande tredimensionella glasögon. –
– Han var en fin tecknare och akvarellist, vilket knyter an till hans dragning till optisk illusion, hans morfar var för övrigt trollkarl och hade trollat för dem som barn. Teddy har fyndigt döpt denna konstart som Oscar kallar omöjliga figurer till
impossibilism. Det finns ju förebilder till hans illusionsbilder,
psykologiska som t.ex. den här med två eller tre rör som man aldrig blir klok på. Man kan inte se det samtidigt, det blir
antingen–eller. Till föregångarna hör de två engelsmännen Roger Penrose, en matematiker och hans son som var psykolog, som 1957 publicerade den första omöjliga figuren, en tribar eller triangel med tre räta vinklar, vilket är en omöjlighet.
Holländaren Escher använde sig ju av den här sortens bilder, evighetstrappan där munkarna går i en evighetsrörelse, som Oscar också tog upp. Oscar var inte först, men däremot häv-dade han envetet att han hade ritat en omöjlig figur när han gick på Östra real 1934, vilket fyllt honom med både häpnad och förskräckelse. Men visa mig den där jäkla figuren som du har ritat i ditt skolblock, så ska jag tro dig, sa jag. Han hittade den aldrig, men den såg ut så här med en serie kuber.
– Oscar var ju fenomenal, han höll sig till vissa strikta saker som han renodlade, kedjeskulpturerna, de spröda smala skulpturerna som påminde lite om Arne Jones, de omöjliga figurerna och labyrinterna. Han tecknade alltid på fri hand med tuschpenna, sedan akvarellerade han dem. Han tecknade på tåget på fri hand, det som gör dem levande är den här lilla darrningen. Det hade förresten Carlsund lärt av Léger, och sedan Oscar av Carlsund. Men när tåget stannade i Alvesta så blev det alltid en lite knyck i linjerna. Jag grubblade ibland över hur Oscar Reutersvärds hjärna var konstruerad, den måste ha haft en märklig naturens design. Han var ju monoman i
sitt tecknande av omöjliga figurer, det är lite skrämmande över det här hisnande perspektivet som upphäver sig självt hela tiden. Det är ju ett isometriskt perspektiv där alla linjer löper parallellt, och han kallade det alltid perspective japonaise.
Utställningen på 85-årsdagen i november 2000, då Bo Åkermark skrev en stor artikel i DN och Teddy kom ner och föreläste om impossibilismen, handlade om Oscar som monumentalkonstnär, med exempel som verket i neon i Skellefteå. Men så sent som 1992 invigdes hans skulptur Roterande acceleration, hommage à Carlsund, vid Strömmen i Norrköping.
– Slutkapitlet är hans labyrinter som han fick stor uppskattning för. Flera har uppförts som trädgårdslabyrinter, bl.a. den här i stadsparken i Lund. Att han började med labyrinter, berodde på att han ritade sådana under militärtjänsten där han var malaj, men de försvann under en flyttning. När han höll på att knalla av på grund av en hjärtinfarkt 1977 funderade han på vad han hade kvar i livet och kom då att tänka på de här 99 labyrinterna som han med sedvanlig energi satte igång att återskapa. Sista veckan, i mars 2001, arrangerade vi en happening med en eldlabyrint. Oscar var ju i hög grad en publik figur med en sällsam förmåga att trollbinda sitt auditorium. Här står han. På sommaren avled hans hustru, Oscar tappade livslusten och avled i februari i år.
– Ett lysande och bra föredrag, det är bara några saker som
jag skulle vilja lägga till, sa Teddy Brunius. Oscar och jag var ibland i dispyt om han verkligen hade uppfunnit impossibilismen. Och då svarade jag honom: Kan du säga mig vem som uppfann impressionismen? Och det kunde han inte säga fast han visste mer om impressionismen än vad många människor gjorde. En av de stora skandalerna som vi har är med om just nu, när lastbilar med olika stilar kommit in på Nationalmuseum och sedan har man gett det en konstig rubrik, att det är impressionistisk utställning. Det är neoimpressionism och symbolism och allt möjligt, och Fanny Curman som inte har med impressionismen att göra alls, men det gör detsamma,
det hör inte hit. Men det värsta är att den här katalogboken som är så fruktansvärt dyr och som Gunnarsson har skött om, där nämns inte Oscar Reutersvärds avhandling om impressionismen, den nämns inte alls. Och inte heller hans intervju
med prins Eugen när det gällde Monets vistelse i Norge.
Det här vittnar om en okunnighet som är oerhörd vid vårt Nationalmuseum.
– När det gäller Oscar Reutersvärd och impossibilismen så är det en sak som inte riktigt gick fram, därför att du har inte uppfunnit ordet, men jag ska försöka förklara varför Oscar är så unik. Det finns en massa abstrakta verk där man mer och mer tvekar om vad de handlar om och är till för. Men när det gäller det icke-föreställande så kan man utan vidare säga att Oscar Reutersvärd har gjort de renaste icke-föreställande verk som finns. Alla de här figurerna han gör med trappor och dylikt.
Om man går och köper lego och bygger en sådan här skulptur i tre dimensioner så lyckas man aldrig med det. Ni som målar konst på en flat yta, ni återger en tredimensionell yta, och då avbildar ni. Och sedan kan man ta bort mer och mer och då kallas det för abstrakt konst. Men Oscar gör figurer som han tycker finns utanför de tre dimensionerna, men de kan aldrig byggas upp, därför är de absolut icke-föreställande. Till skillnad från många av Carlsunds verk.
– I princip är det omöjligt att konstruera Oscars omöjliga
figurer i tre dimensioner, i rummet, sa Jan Torsten. Vasarelys OP-konst kan konstrueras tredimensionellt men inte Oscars,
det har min lärde vän från Uppsala helt rätt i. Men det finns ett.ex.empel på att man har lyckats med det. Hör och häpna, man har gjort omöjligheten möjlig, och det är i Linköpings universitet. Där har man byggt en figur i tre dimensioner efter ritning av Oscar Reutersvärd, och det är tack var två systemvetare, och en professor som heter Björn Kruse. Och vill ni veta hur det gått till, så kan jag rekommendera er att läsa vår utställningskatalog där även Teddy Brunius medverkat.
– Men då vill jag säga att du har ett tämligen kort minne,
sa Teddy. På ditt museum så var en utav de här konstruktörerna där och redogjorde för det, och jag sa att det är inte riktigt, det som han och du säger. För att kunna se en tredimensionell figur på det sättet så att den blev impossibilistisk, då krävdes det att man klev upp på en pall och tittade genom ett sådant här litet hål, och det tycker jag är lite för artificiellt.
– Fel igen, sa Jan Torsten. Man går upp för trappan i centralbyggnaden i Linköpings universitet och så står man som hypnotiserad framför Oscars omöjliga figur. Men Teddy har rätt i ett avseende, det finns bara en punkt man kan se det från.
– Och man ser det bara med ett öga genom hålet, sa Teddy. Och det var en pall som jag ställde mig på, därför den var flyttad till Danmark när jag såg den. Och där var den utställd utanför Köpenhamn, i Tekniska universitetet. Men det här var vad jag ville säga, det är inte så många här som känner till Carlsund, men jag for dit till honom på Valhallavägen i backen ner mot Roslagstull och var redaktionssekreterare hos honom. Och jag såg honom aldrig berusad fast det var många som sett honom berusad, och Oscar som var grå eminens på Konstvärlden var pinsamt berörd utav det för han var ju nykterist allt igenom. Men en morgon förstod jag att Otto G hade haft en hård natt, Garibaldi, som vi kallade honom, kom utstapplande i sin blåa morgonrock med sitt väldiga rabinskägg med en lång papperslapp och sa till mig: hörru, kan du skriva på den här. Jaha, men vad är det? sa jag. Ja, det är en växel, för vi måste ju få ut ett nytt nummer av Konstvärlden. Så du ska skriva på! Jaså, sa jag, men jag får inte, för jag är inte myndig så jag får inte för mamma. Då tittade Carlsund på mig och sa: det ska fan anställa skitpojkar. Godnatt.
– Det här med Carlsunds alkoholism, sa Jan Torsten.
Oscar brukade berätta en skröna om hur det hade börjat.
Det var när han studerade i Dresden 1922, innan han kom
till Paris. Han hade fruktansvärt ont i en tand och fick rådet av någon vän att han skulle ta en sup och behålla den i munnen. Och det var mycket effektivt berättade Carlsund för Oscar, men tyvärr så träffade han då och då folk som hejdade honom på gatan och skulle prata med honom. Då var han tvungen att svälja och sedan fick han ju fylla på igen, och det var så Carlsunds alkoholism började, allt enligt Oscar Reutersvärd. Men Oscar var ju något av en mytoman. Oscar var mycket
riktigt nykterist när han var i Stockholm men när han kom
till Lund så ändrade han sina vanor. Där ser man vad Lund kan göra med en Stockholmare
– Jag tar tillbaka och så bevisar vi motsatsen, sa Teddy
och gick.
– Det är så enormt vilsamt att höra våra uttydare falla i luven på varandra, sa Jörgen Fogelquist.

Bertil Almqvist (BERTILA):
T.v.: Stig Johansson.
Isaac Grünewald:
T.v.: Gotthard Johansson.
Batte Sahlin:
T.h.: Stig Johansson, 1995,
Torsten Bergmark, 1994.

Per Werle:
T.v.: Bo Åkermark, Lennart Nyman,
Ulf Olausson m.fl.
T.h.: Föredrag om Otto G Carlsund
och Oscar Reutersvärd med
Jan Torsten Ahlstrand m.fl.

23

Gösta Gartinger:
T.v.: Alf Björk, Jan Torsten Ahlstrand, Håkan Bonds, 2002.
John Jon-And:
T.h.: Otto G Carlsund, 1941.

Ryno Frieberg:
T.v.: Anders Lundmark, Lars O Lagerqvist, Lars Ljunglöf, Staffan Snidare, 2003.
T.h.: Jan Torsten Ahlstrand, Hadar Tilja, Pål Svensson, Boris Culjat, 2002.
Hans Broström, 2003.

Svenerik Jakobsson:
T.v.: Bosse Thorén, Håkan Bull,
Björn Krestesen m.fl., 2002.
T.h.: Teddy Brunius m.fl., 2002.

Isaac Grünewald:
T.v.: Arthur C:son Percy, 1932.
Evert Taube, Ragnar Hoppe, 1932.
Ernst Åkerbladh:
T.h.: Konstnärsklubben hösten 1942.

1. Gustaf Jaensson
2. Justitierådet
Axel Edelstam
3. Prins Eugen
4. Karl Örbo
5. Eric Norström
6. Eigil Schwab
7. Gustaf Lindgren
8. Hovmästare Karlberg
9. Ellis Wallin
10. Oscar Hullgren
11. Sigge Bergström
12. Holger Blom
13. Ewald Dahlskog
14. Edvin Ollers
15. Bo Beskow
16. Einar Forseth
17. Arvid Knöppel
18. Rikard Lindström
19. Bertel-Nordström
20. Mas-Olle
21. Ivar Johnsson
22. Martin Åberg
23. David Tägtström
24. Isaac Grünewald
25. Otte Sköld
26. Stig Blomberg
27. Olle Hjortzberg
28. Arvid Fougstedt
29. Carl Eldh
30. Karl Kylhlberg
31. David Wallin
32. Sven Erixson (X-et)
33. Kalle Hedberg
34. Otto G Carlsund
35. Albin Amelin
36. Gustaf Magnusson
37. Kurt Jungstedt
38. Garibaldi Lindberg
39. Robert Högfeldt
40. Olof Ahlberg
41. Erik Lindberg
42. Gottfrid Larsson

Birger Forsberg:
Trångmål, 2003.

Olle von Schewen:
T.v.: Leoo Verde, 1966. T.h.: Björn Jonson, 1971.

35

Uno Stallarholm:
T.v.: Profilstudier,1948.
T.h.: Åke Nothberg,
John Lundqvist,
Olof Ahlberg m.fl., 1933.

38

Olle Eriksson:
T.v.: Göran Lager, Rolf Swedberg.
Rolf Swedberg:
T.h.: Lennart Nyman, Magnus Persson.

Åke Nothberg:
T.v.: Gustaf Magnusson, Kalle Lodén.
Jerk Werkmester, Robert Löfgren,
Fredrik Frisendahl, 1942.
Fredrik Frisendahl:
T.h.: Sven Malm, 1946.
Otto G Carlsund.

Lars Ljunglöf:
T.v.: Peter Dahl, Björn Lövin m.fl.
T.h.: Tore Berger, Björn Ericsson,
Kevork Zabounian, Torkel Dahlstedt m.fl.

Objets trouvés, ready mades – Oscar Reutersvärd
Vid protokollet Sven Olof Rosén, 1954
– Aftonens föreställning var ett apropå till den just i dagarna
avslutade utställningen på Samlaren, skriver Sven Olle Rosén.
Objéts trouvés och artefakter, objét trouvé betyder ju hittat föremål. När konstnären tröttnar på att måla tavlor går han ut i skogen och plockar med sig hem stubbar och egendomliga saker, eller gör en resa till Riddersviks sopstation, han kanske bara behöver gå in på EPA där han hittar en tillräckligt egendomlig hushållsartikel o.s.v. Det märkvärdiga med denna s.k. konstart är just detta att man inte skall veta vad det är till och vartill det ska användas. Det är också beroende av vem som hittar föremålet. Hittar en konstnär en gammal rostig skruv, adlas denna till konst. Vem som tappat angår oss inte. Det var många som kommit tillstädes, medlemmar, gäster och nyfikna. När ordförande Einar Norelius hälsade gästerna välkomna, vände han sig särskilt till docent Oscar Reutersvärd, som haft modet att komma hit och göra denna afton. När reklamen visats gav Oscar Reutersvärd en intressant och mycket skickligt upplagd konsthistorisk orientering i ord och bild över begreppen Objets trouvés – ready mades – artefakter, fina ord förresten!
– Redan vildarna tillbad upphittade föremål som ser särskilt egendomliga ut. Vi bör tydligen återgå till detta stadium för att rätt kunna förstå och njuta av formernas under. Van Gogh samlade fågelbon. Han ställde inte ut dem utan målade dem som stilleben. Stillebenmåleriet är ju självt inte nytt och ropar inte heller på någon extra sensationell uppmärksamhet.
Han talade om Neoplasticism, om sättet att göra konst av
ståltråd, plåtbitar och diverse skrot, om svävande former upphängda i snören som sattes i rörelse, s.k. mobiler. Ett modernt strykjärn blir till konst genom att konstnären förser det med taggar på undersidan, en s.k. sadistisk presentartikel. Den invändigt pälsklädda kaffekoppen visar hos konstnären en sexuell överbetoning, ja, kanske rent av homosexualitet.
Tänk att få fika ur en perverst luden kaffekopp.
– Gösta Jonsson, som alltid sköter bildapparaten med den äran, kunde inte hitta bildernas upp och ned. När Giacomettis Palats kom upp och ner lade han bilden på sidan. Så småningom kom både han och vi andra underfund med detta egendomliga faktum att golvet brukar vara nedåt. I det här huset är det korsdrag, sa någon i församlingen. Hade det varit en båt i stället skulle den ohjäpligt ha gått till botten. Bläddrar vi i Föremålssamlarnas katalog finner vi bl.a. Rumsbesparande skulptur för trångbodda I, och Rumsbesparande skulptur för trångbodda II. Båda betecknar olika stadier av trångboddhet. Båda ägs av bokförläggare Gerard Bonnier. Tänk att han har det så trångt! En hinkbotten funnen i Lillån utanför Örebro kallas Expansiv stadsplan, och den av Folcker upphittade fotskrapan skulle senare bli aftonens klo.
– Diskussionen fick som väntat en häftig upptakt. Erik Gunnarsson Hallström hade verkligen laddat upp sig och gjorde ett mycket temperamentsfullt inlägg. Han sade att konsthistorikerna vill numera skriva konsthistoria i förväg och konstnärerna har bara att följa den utstakade vägen. Förr kunde man måla en råttfälla, nu letar man rätt på en rostig sådan och ställer ut den på fina gallerier. För första och sista gången hade han kvällen till ära själv förfärdigat ett stycke i nämnda konstart, ett fragment av en piasavakvast upphängd i ett silkesnöre överlämnades åt Reutersvärd.
– Pierre Olofsson talade om cirkeln och linjen och att cirkeln, om man plötsligt gjorde ena halvan mörk, skulle den få en egendomlig förmåga att snurra runt. Den ende som inte fattade rundgången var Donald William-Olsson. Det är honom förlåtet. Det fanns fler som det så småningom gick runt för. Han påpekade att om rött blir gult och grönt blir blått, uppstår en begrepps-förvirring. Terminologier skapar också förvirring, som kanske
inte alla kan följa med, inte ens konstnärerna. Man måste förstå vad man talar om. Olofsson fortsatte med den konstnärliga skapelseprocessen och Göran Folcker var uppe och vittnade om sin märkliga omvändelse den dag han mötte fotskrapan. Han påstod att vi alla lever innanför vårt skinn, hur allt förs genom våra organ från livsflödet till – fotskrapan. Han genomlevde en kris och fotskrapan utlöste denna. Han ville ha ett föremål som ägde mening. Då fann han fotskrapan. Den kom åt honom på dagen, den kom åt honom på natten, när han satt och åt och den kom åt hans fötter. Han kunde inte avfärda den, den ägde mystik – rytm! Aldrig har väl en fotskrapa fått en sådan mening.
– Akademin kommer hädanefter att utbilda specialhittare i stället för konstnärer, och till Akademin äger endast hittebarn tillträde. Sedan blir det naturligtvis amatörhittare, plagiathittare och hötorgshittare. Från konstnärsklubben blir det svårt att hitta hem. Specialhittaren tros irra omkring i trakten av Norrmalmstorg utan att kunna hitta sig själv. Det rör sig på hittegodsfronten. Förut fick man behålla upphittat gods efter ett år, nu har tiden reducerats till ett halvt år. Det är inte så många som hittar. Där nere på Uppsamlaren skall varje Objet trouvé
ha en viss potens. Fotskrapan är helt beroende av hur den hängs upp. Norelius demonstrerade det sagda med ordförandeklubban. Den är också helt beroende av hur den presenteras; med skaftet upp är den i högsta grad potent – ett jubel spred sig i lokalen. Bilderna var utmärkta – lånade från Nationalmuseum – det nya hittegodsmagasinet. Till Reutersvärd överlämnades KK:s tapperhetsmedalj – den är som hittad. Vid tolvslaget hyllades 91-årige Garibaldi med en blomsterkvast – vår gamle vän.
Vi hade alla mer eller mindre svårt att hitta hem.

Torkel Dahlstedt:
T.v.: Bosse Thorén, Ruben Heleander.
T.h.: Lars Ljunglöf, 2004.

Uno Stallarholm:
T.v.: Rudolf Hårde, Karl Örbo,
Bernhard Önstad, 1938.
T.h.: Gustav Rudberg.

Tord Falk:
Per Silén m.fl., 2003.
Per Silén:
T.h.: Bo Sydow,
Hans Olof Abrahamsson,
Olle Hanspers, 2009.

En konstskribents minnen – Carl Molin
– Jag vill börja med att fundera lite, varför någon vill bli konstskribent? sa Calle Molin. Anledningarna kan vara många. På landsortstidningar skickas ofta redaktionens yngsta för att skriva om nån utställning, utställaren bistår genom att lämna honom sin klippbok att ösa ur. Ett annat inte helt ovanligt men som jag tycker ganska dåligt skäl är att man studerar konsthistoria, eller som det nu heter konstvetenskap. Man kanske måste börja försörja sig efter att ha tagit examen i ämnet, då har man lärt sig mycket om konstens utveckling och om konstnärers biografier, men det innebär ingen garanti för att man kan uppleva konst. Jag hoppas ni hörde att jag inte sa Förstå konst, man förstår inte konst, man upplever den. Picasso uttryckte det mycket fint, vem förstår fågelsången? Att förstå är att uppfatta intellektuellt, konstens språk är inte intellektuellt utan emotionellt. Konsten, vilken art det än gäller, överför, förmedlar känslomässiga budskap. Men ännu har jag inte svarat på frågan varför nån blir konstskribent.
-– Jag tror jag gör det bäst genom att försöka utreda varför nån blir konstnär. Till det kan det också finnas många orsaker.
En del, i mitt tycke alltför många, blir konstnär därför att de var så bra att teckna i skolan. Det är nästan ett lika dåligt skäl som att man blir författare därför att man stavar så bra.
Det viktiga, det grundläggande, det är uttrycksförmåga och upplevelsebehov. Har man tillräckligt mycket av de egenskap-erna så går det bara inte att stå emot och då uppfyller man det viktigaste kravet, nämligen att vara besatt av uppgiften.
Jag brukar ibland spetsa till det och säga att den enda hållbara ursäkten för att syssla med konst, antingen som utövande konstnär, som skribent eller t.o.m. som gallerist, är att man är
så besatt utav det så att man inte kan låta bli. Detsamma gäller vetenskap. Man måste forska därför att man är så besatt utav ett problem att man inte kan släppa det utan måste gräva vidare. Att forska bara för att man vill meritera sig för en tjänst,
det resulterar kanske i en avhandling och en doktorstitel men sällan i några betydelsefulla upptäckter.
– I söndags var det en intervju med en verkligt besatt man,
Elis Eriksson. Han har sina 92 år till trots aldrig tappat greppet,
han är lika besatt av det. Och det jag köpt av honom tycker jag är helt fascinerande, inte minst det förslag som han gjorde till fontänen vid Sergels torg. Är man besatt av uppgiften så drivs man att skaffa sig de nödvändiga förutsättningarna, man tvingas lära sig att behärska sina uttrycksmedel. Lär man sig inte det, så når man inte fram med sitt budskap. Att ha dålig teknik, det är som att försöka göra ett precisionsarbete med grova arbetshandskar på händerna. Men tekniken får aldrig bli självändamål, den ska bara vara ett lydigt redskap. Får tekniken övertaget blir det tomt virtuoseri, då är det inte spännande längre. Hellre en uttrycksfull målning med vissa brister än en elegant men tom uppvisning.
- Som att jämföra en idrottslig kamp och ett perfekt cirkusnummer, det senare kan imponera genom sin precision men det griper inte. Men nu kanske jag är ute på minerat område, jag vet att det finns många bland både utövare och publik som främst uppskattar och njuter utav perfektionen. Chacun à son goût, och det har man rättighet till. Åskådaren har rätt att vara subjektiv, och konstnären måste vara det. Nån objektiv konst finns inte, kan inte finnas, anser jag. Objektiv avbildning, ja, men då handlar det inte om konst längre.
– Men jag tror inte heller på någon objektiv konstkritik. Egendomligt nog så träffade jag under min skribenttid ofta på konstnärer som tycktes tro på existensen av en sån. De sa nämligen,
Du måste skriva i din artikel att den bara uttrycker din åsikt.
Men det är ju självklart. En kritik eller en bedömning av ett konstnärligt verk får inte uppfattas som ett domstolsutslag.
Och även såna har ju på senare tid visat sig vara i hög grad
påverkade av tidsandan. Att kritik är subjektiv är självklart och det ska inte behöva påpekas. Det skulle bli oläsligt om varje artikel inleddes med en sån deklaration. Nu går det lätt att göra med en dator men ingen orkar läsa det.
– En annan sak, varje kritiker bör bemöda sig om att vara konsekvent. Har man läst ett antal artiklar av en skribent,
så bör man av det han skriver kunna bilda sig en uppfattning om hur man själv antagligen kommer att reagera inför en utställning, ett musikstycke eller en bok. Man skaffar sig en koefficient som tillämpad på artikeln ger läsaren en god uppfattning om hur han själv kommer ett uppfatta verket. I den avlägsna forntid när jag själv formades, så var Yngve Berg i Dagens Nyheter den mest konsekvente kritikern, om än inte den mest spännande. Det har också sagts att man bör tillämpa samma måttstock på alla, men det är mer osäkert. Man kan inte kräva lika mycket av en debutant som av en erfaren återfallsutställare. Jag minns, då det gällde debutanter blev jag mer skeptisk inför en alltför jämn utställning än inför en som spretade åt alla håll.
– Ett krav är fundamentalt och oeftergivligt, det gäller för både konstnär och kritiker. Man måste vara hederlig. Uppfyller man inte det så faller allt. Försöker man anpassa sig, frångå sin uppfattning, försöker skriva som man tror läsekretsen vill ha det,
så hamnar man obönhörligen fel. Fel hamnar man ändå. Konst-historien visar gång på gång att kritiker ständigt tar miste när nåt nytt uppenbarar sig. Det är kritikerns dilemma, och ban-brytarnas och de uddas förbannelse. Det må gälla konstnärer, vetenskapsmän eller uppfinnare. Den som inte är före sin tid den är efter sin tid, och den som är före sin tid är dömd att bli missuppfattad.
– Det här var en mycket udda konstnär, det är värmlandskonstnären Thor Fagerkvist, en i mitt tycke utomordentlig konstnär men mycket udda i många avseenden. Det här med att vara be-satt. Är man det så fortsätter man ändå, vad kritiken och världen än anser. Finns det bara nån som tror på konstnären och det han gör så orkar han fortsätta. Den som tror på det när det gäller konst är väl ofta den lojala konstnärshustrun. Men det kan också vara en kritiker som tror på och stöttar konstnären. Därför är det viktigt att det finns många röster, många som deltar i debatten. För mig framstår det som ett ideal att kritiken blir en diskussion mellan utövare och betraktare, där konstnärens inlägg utgörs av hans verk och skribentens av hans analys.
– På min tid var vi många som skrev. Vi hade skilda utgångspunkter och olika uppfattningar. Åsikter bröts mot varandra. Jag vågar påstå att det blev något av en tävlan mellan oss.
Bo Lindwall, den utomordentlige skribenten, en av de bästa pennorna inom svensk konstkritik, han utnyttjade detta när han var redaktör för Konstrevy. I stället för att själv skriva eller låta någon annan skriva en konstkrönika så klippte han uttalanden från de på den tiden många skribenternas omdömen om de aktuella utställningarna. Genom att ställa den ena ut-sagan mot den andra kunde han på ett elegant sätt sätt låta sin egen uppfattning framträda. Lika subjektivt som om han själv hållit i pennan i stället för i saxen. Så här såg det ut i Konstrevy. Bo Lindwall gjorde det på ett mycket skickligt,
ibland infamt sätt så att man fick skämmas. Nästa bild.
– En annan skribent med kvalitetskänsla och förmåga att formulera sina omdömen var Nils Palmgren. Han skrev en gång: en dålig utställning är en förolämpning emot publik och kritik. Palmgren hjälpte gamle kungen, Gustaf VI Adolf, att katalogisera hans kinesiska samlingar. Det var också Palmgren som väckte kungens intresse för teckningskonsten. När kungen på egen hand hade köpt sina första teckningar avvaktade han spänt Palmgrens utlåtande. Alla är barn i början Ers Majestät, sa Palmgren. Han var hederlig, men han slog inte ner. Ni vet väl att det var kungen som sedan bekostade stipendiet för Unga tecknare som nu tyvärr har upphört.
– Hur väcktes mitt konstintresse? Det började under gymnasietiden i Borås där det fanns en bra konsthall med fina utställningar, med bl.a. Göteborgskoloristerna och Inge Schiöler
och den unge Ragnar Sandberg. När jag efter beredskapen
börjat studera på Tandläkarhögskolan så anmälde jag mig till en cirkel på Kursverksamheten. Vi gick runt på utställningar,
och den leddes av den här mannen, Carlo Derkert. Här är han målad av sin mor Siri när han studerar konsthistoria. Den heter, Carlo studerar konsthistoria. På visningarna tog Carlo ofta med sin mor. Hon hade haft några tidiga framgångar under första världskriget, då var hon kubistisk och gjorde mycket fina saker, men vid den här tiden, i början på 40-talet, så var hon helt bortglömd. Hon bodde och arbetade ute i Lillstugan, en före detta gammal bagarstuga på Lidingö. Och när man besökte henne där, så gick man på travar av teckningar som låg på golvet, hela drivor med teckningar.
– Man såg ofta det här paret cyklande på stan, eller ändå oftare ledande cyklarna, Carlo 20–30 meter före och Siri efteråt.
För mig betydde kontakten att intresset utvecklades. För Brita, som redan då var min hustru, kom kontakten med Siri,
och Siris stora återkomstutställning på Stenmans på Storgatan 1944, att bli omvälvande, faktiskt livsavgörande. Där grundlades en vänskap som varade livet ut, men som allting som gällde Siri inte var komplikationsfri. Hon var ingen lätt person att umgås med, hon ringde ganska ofta hem på vilken tid som helst på dygnet. Nu fungerar inte min bandspelare kunde hon säga, hon sov ju så dåligt på sista tiden. Kom ut och rätta till den där! Och vi åkte ut där och jag misslyckades skändligen. Men när Brita, precis som med vår gamla folkvagn när den stannade och hon lyfte på motorhuven så gick motorn, så gick bandspelaren i gång och Siri klappade i händerna och sa: Där ser ni, det är kvinnor som ska ordna det!
– Sedan jag tagit min examen och börjat tjänstgöra på Tandläkarhögskolan så råkade jag hamna i Falköping. Återkommen till Stockholm och ny lärartjänst på Tandläkarhögskolan ville jag förverkliga en gammal dröm, att studera konsthistoria. Jag hade kombinerat tandläkeriet med att skriva konstkritik i Falköpingstidningen, nu började jag studera konsthistoria för Cornell och Karling vid Stockholms högskola. När jag tenterat allt utom den moderna konsten, så blev jag erbjuden att efterträda Emy Melin, som var den syndikalistiska tidniningen Arbetarens uppskattade konstanmälare. Tidningen bestod av skogsarbetare och intellektuella och den hade kämpat mot den på den tiden och kanske fortfarande existerande rättsrötan, bl.a. var det de som fick fast rådman Lundkvist som hade skojat av artisten Ullman, en kollega till er, hans avsevärda förmögenhet. Den ansvarige utgivaren fick sex månader på gröna ön. Rådman Lundkvist blev frikänd av JO och skröt med att det inte var så konstigt, han hade ju själv skrivit utredningen. Läsekretsen samlade in de 5 000 kronor i böter, men de sex månaderna fick ansvarige utgivaren sitta av.
– Arbetaren hade varit 40-talismens huvudorgan och många av tidens ledande kulturpersonligheter, särskilt Vilhelm Moberg, medverkade med artiklar. Stig Dagerman var kulturredaktör,
och jag fick 25 kronor per artikel. Redaktionen låg i gamla Klara Folkets hus vid Klara Västra Kyrkogata, nu är det rivet. Så här såg det ut, en ganska underbar byggnad och stämningen var underbar, man ingick i ett lag. Ett.ex.empel, en av mina första konstkrönikor jag skrev var på Modern konst i hemmiljö, ofta förvanskat till Hemsk miljö. Jag påtalade den kvinnliga utställarens brister i färgen men framhöll den fina psykologiska uppfattningen i några porträtt. Gallerissan, Blå Håret kallad, blev sur och ringde till redaktionssekreteraren, den fine Edvard Ramström, och frågade vem som skrivit krönikan. Jag har hört att han är tandläkare, genmälde Lindström. Än sen då, sa Edvard, han är vår konstkritiker i alla fall.
– Det blev hårdare bud när jag blev upprörd över en utställning kallad Verkligheten Förverkligad, som några konsthistoriker arrangerat hos Agnes Widlund på hennes märkliga galleri Samlaren i det här kvarteret, Birger Jarlsgatan 2. Det är frisersalong nu, tror jag. I recensionen anslog jag en lätt Grönköpingston. I fru Widlunds sköte, å galleri Samlaren, har de framstående avantgardisterna docenten Reutersvärd och licentiaten Hultén ordnat en vacker och diskutabel exposition av
direkt från kontinenten importerade infraradikala strömningar  etc. Tidningarna hade nätt och jämt kommit ut förrän jag blev uppringd på tandläkarhögskolan och beordrad att omedelbart infinna mig i den ene av arrangörernas hem på Artillerigatan. När han ringde var jag engagerad i undervisning men lovade
att titta upp efter arbetet. När jag kom upp tillfrågades jag först av mina domare. Erkänner ni att ni skrivit artikeln! Det behöver jag väl inte göra, namnet står ju över den, svarade jag.
Jag uppmanades att skriva en ny recension där jag skulle ta tillbaka det jag skrivit. Jag vägrade men lovade att skriva ett tillägg och införde följande notis.
– Fullständigande. I min kätterska recension av objektutställningen på galleri Samlaren i gårdagens tidning lät jag avsiktligt arrangörerna framträda under pseudonym. Omedelbart ställd inför inkvisitionsdomstol och undervisad om den rätta tron, uppmanades jag att publicera de rätta namnen, då utställningen ej borde undanhållas auktoritetens stöd. De friges härmed, docent Oscar Reutersvärd och licentiat Karl G Hultén, mera känd under namnet Pontus. Därefter hörde jag inte något från mina vedersakare förrän jag efter en tid erhöll ett brev skrivet på Kungliga Konstakademins papper och försett med dess stora sigill, blått och fint, i vilket förklarades att jag var för obegåvad för att kunna tillgodogöra mig docenten Reutersvärds föreläsningar, varför jag förbjöds tillträde till dessa. När jag många år senare ägnade ett arbete av Oscar några erkännsamma ord så fick jag ett rörande tackbrev,
och numera är Oscar och jag såta vänner.
– Ett årligen återkommande tema var Vårsalongen. På den tiden arrangerades den av Sveriges Allmänna Konstförening med oföränderligt samma jury. Följden blev att konstnärerna lärde sig vad som passade. Man visste att juryn just inte kunde stå emot ett vårvinterlandskap med några snöfläckar, ett svart plöjspår och en fond av violettskiftande björkar. Jag föreslog år efter år växlande och gärna extrema juryer, till exempel en med konkretister, med expressionister, en kvinnojury, att man skulle ta juryer från grannländerna, men utan resultat. På den tiden satte vi skribenter en ära i att se alla utställningar, att inte bli recenserad uppfattades som hårdare än den mest nedgörande kritik. Även om gallerierna inte var så många som i dag så tog det sin rundliga tid att hinna runt till dem alla. Bakom en konstkrönika varje vecka låg 20–25 timmars arbete. Den här har jag tagit med, för ett år råkade man hänga en målning upp och ner på Vårsalongen. X-et protesterade på sitt sätt och
gjorde den här litografin som kan hängas på alla fyra hållen.
Jag försökte kämpa för färgen, mitt intresse låg åt det hållet. Kolorism är ju något alldeles speciellt och det är svårt att definiera. Den bästa definition jag har hört är det att den ene
koloristen känner igen den andre.
– Jag skrev om en utställning med skulptur nere på Norrvikens trädgårdar utanför Båstad. Jag vet inte, men det är svårt att förena skulptur med natur och den här utställningen blev svårt pekoralistisk. Där hoppade rostfria harar omkring på gräsmattorna och Blombergs nakna flickor, ja inte nakna för de knäppte behån och tittade om någon skulle se dem. Och en tog upp en hink som var fylld med brons ur bäcken. Skulptur går
mycket bättre ihop med skulptur och en som förstod sig på det var Bror Marklund. Hans Moder Svea på Kanslihusets gård,
vilken snurr han har fått på den gården. När Folke Edwards var chef för Paletten, så skrev jag Stockholmskrönikorna där några år. Vi hade ett bra samarbete och det är därför svårt att förstå varför han alltid råkar så illa ut. Kring 1960 skrev jag krönikor
i årsboken När Var Hur, och jag var lekmannarepresentant i Statens konstråd i tolv år. År efter år föreslog jag att rådet skulle anordna fler tävlingar så att konstnärer utanför innegängen skulle få chansen att få uppdrag. Motiv för avslag var alltid att tävlingar kostar så mycket. Men ett år när kulturministern höjt anslagen från 12 till 21 miljoner så höll inte det argumentet.
– Det skulle bli en stor tävling. Efter mycket diskuterande enades man om fältet mellan tunnelbanestationen och universitetet i Frescati. Det blev ett mycket stort intresse för det, när tävlingstiden gått ut hade 225 tävlingsförslag kommit in till juryn som bestod av skulptörer plus representanter för universitetet. När prislistan offentliggjordes fick jag en av mitt livs svårare chocker. Vinnare blev den inte obekante Sivert Lindblom. Tillfrågade förklarade jurymedlemmarna att de inte förstått vem som hade gjort förslaget. På universitetet blev mottagandet mycket negativt och den starkaste invändningen var att man ansåg förslaget alltför likt det Lindblom redan utfört på Pharmacia i Uppsala. Stämningen blev hätsk och ett möte arrangerades mellan representanter för universitetet och konstrådet. Första talare var docenten Madeleine von Heland som sa: det är klart att även Sivert Lindbloms förslag kan väcka associationer, själv associerar jag hans vridna tegelpelare till skorstenar som står kvar i den postindustriella eran. Även min tanke går till skorstenar, sa jag, men jag ser för min inre blick de skorstensstockar som står kvar sedan Skara brandkår i fjol råkade elda upp Varnhems by.
– Och så finns ju galleristerna, hur umgicks du med dem? undrade Björn Blomberg.
– De visste att jag sa vad tyckte och det gick i regel bra.
Den jobbigaste var kanske trots allt fröken Petra på Lilla Pavil-jongen. Hon ansåg ju att varje utställare, varje debutant som hon förde fram, var ett geni och ibland delade man inte den uppfattningen och då låg man illa till. Dessutom hade ju min hustru debuterat där så hon krävde en absolut obrottslig lojalitet, så där var inte alltid så lätt. Men det var en underbar miljö och en man som jag speciellt uppskattade var Wilhelm, Kvasten, Törnqvist, om ni kommer ihåg honom. En verklig äkta personlighet. Han var en enstöring och mycket fin målare, men han drog sig tillbaks långa perioder. Men då och då kände han behov av kontakt och då kom han ner till Lilla Paviljongen och det var högtidsstunder när man träffade honom där. Han var en gång med på en utställning som Petra hade med collage och det collage som Kvasten hade gjort, det hade han gjort utav pannkakor som han hade gräddat och gjort från de allra ljusaste till de mest hårdbrända. Och det var faktiskt något av en koloristisk upplevelse han åstadkom med de där pannkakorna. Kvasten hade mycket skarpa omdömen om sina kollegor, jag ska inte dra det nu,
och jag vet inte om det är svar på din fråga.
– Jättefint föredrag, sa Kevork Zabounian. När jag var yngre, jag har följt Ragnar Sandbergs konst hela tiden, du tyckte hans yngre period var intressantast, sedan blev han formintresserad och färgen dog. Det verkade som han fått mjölk i färgen och den dog, sa du. Mina tankar går vidare till kubisterna som var väldigt formmedvetna. Men när de blev intresserade enbart i formen så försvann färgen och det var det som hände med Ragnar Sandberg. De är ju den här jämvikten mellan Eros och Logos, mellan känsla och förnuft. Det var viktigt för honom att få utforska den delen också, ganska vågat faktiskt och gå in en så rigorös form.
– Jag hoppas att det framgick att jag har en stor respekt även för Ragnar Sandbergs sena period, sa Calle. Han var en man med höga krav och klarhet som inte kunde nöja sig med de charmfulla resultaten i ungdomen, men jag hade hoppats på
att han skulle nå fram till en syntes och också få tillbaka färgen.
– Och det du sa om kubisterna håller jag fullkomligt med om. När de höll på som mest med sina formexperiment så tappade de färgen. Picasso fick aldrig tillbaks den för han hade aldrig färgen, han var en utomordentlig tecknare men han var ju aldrig en stor målare. Braque hade ju känslan för färg och han fick tillbaks den, sedan tycker jag kanske Braque är lite för
raffinerad, det kan bli lite av färgkök i det.
– Jag var elev till Ragnar Sandberg och kommer ihåg den där tiden när han väl börjat med de där formella övningarna, han kom till Akademin -49, sa Matts Jungstedt. Han började släppa det där stränga och hade börjat måla sina gamla landskap och det uppfattade jag som en sista syntes, eller åtminstone en början till en syntes. Är det jag som låter?
– På föreläsarens begäran, vi struntar i den pipande mikrofonen, Calle får i stället boken Dag Widmans bok om Konstnärshuset som tack, sa Thomas Qvarsebo. Protokollföraren gick på dass, Björn Melins inlägg är därför höljt i dunkel.

Björn Berg – 1960-tal:
T.v.: Fred Andersson, Göran Brunius,
Håkan Engström, Felix Hatz.
T.h.: Stig Kjellin, Olle von Schewen,
Werner Molin, Poul Ströyer,
Åke Schmägers, Einar Palme.

Uno Stallarholm:
T.v.: Gustaf Sundgren,
Birger Norrman, Stig Sjölin, Sven Olof Rosén.
T.h.: Evert Lundquist, 1968.

Jens Tydén:
Mats Ergon, Göran Brunius,
Hans Olof Abrahammson,
Kevork Zabounian m.fl.

Kurt Simons:
Nej, nej, nej

Ryno Frieberg:
T.v.: Björn Jonson.
Detalj ur teckning, 1972.
T.h.: Samtal om KAOS-utställningen i Kungsträdgården 1966.

Jens Tydén:
T.v.: Mats Ergon, Göran Brunius,
Tommy Widing.
T.h.: Bengt Härdelin, Matti Nurmi.

Åke Nothberg:
T.v.: Carl G Laurin.
Isaac Grünewald.
T.h.: David Wallin, Eric Rockström, Peder Klason, Olof Behm, Elias Erdtman, Albin Jerneman, Gunnar Lindwall. 1933

Erik Cedervall:
T.v.: Batte Sahlin,
Thomas Qvarsebo m.fl.
T.h.: Ruben Heleander,
Lennart Nyman m.fl.

Bertil Almqvist (BERTILA):
T.v.: Wilhelm Törnqvist - Kvasten, 1955. Ivan Ericsson, 1954.
T.h.: Sven Olle Rosén, 1956.
Sven Olle Rosén igen, Torsten Fridh,
Poul Ströyer, Jan Olof Olsson (Jolo),
Alvar Jansson, 1968.

Matts Jungstedt:
T.v.: Leif Robert Eriksson, Fredrik Sjöberg.
T.h.: Kalle Berggren, Lars Erik Holm, 2008.

Svenska konstnärer, jazzen och african jazz
Thomas Millroth
– Före 1920 var det Wienervals som gällde, sa Thomas. 1932
gästade Louis Armstrong Sverige, 1936 Jimmie Lunceford. Picassos Guernica visades 1938 på Liljevalchs. Under kriget blev Mejan ett konstens Krylbo med gästande konstnärer, bl.a. norrmän med en färgglad kubism. Man läste tidskrifter som Servus i Stadsbibliotekets läsesal. Så kom freden, tidskrifterna vällde in och man reste utomlands.
– Lage Lindell inspirerades av Musse Pigg-filmer, Buster
Keaton, jazzen och amerikansk litteratur när han målade sina figurer, landskap och några kor. När han på 50-talet fick be-ställning på en emalj till Eskilstuna övergav han sin helgjutna stil och började improvisera med figurerna som tema, ungefär som en jazzmusiker med melodin. Lage rör sig i rummet parallellt med naturen, en jazzmusiker som Lester Young parallellt med tiden. Han spelar inte en ton likt temat men ändå samma låt. Lage tecknade alla dagar i sitt liv, blad efter blad. Han
tittade och mindes. Minnena blev dukar, fragment som fylldes med gouachefärg. Du ska skriva om mig att jag var en konstnär som aldrig gjorde någonting klart, sa Lage. Jag har inte nånsinn tänkt mig att nå ut till alla människor. Jag beskriver bara min tillvaro, det gör alla. Men när han reste upp till Umeå Univer-sitet gjorde, som han sa, Sveriges kommande elit så dumma kommentarer att han var tvungen att inhägna målarområdet och börja arbeta på nätterna mellan klockan halv elva och sju på morgonen. Han hade aldrig nått den här abstraktionsnivån om han inte hört Lester Young, nu spelar jag I’ve Got Rhythm med Lester och Count Basie, sa Thomas.
– Här målar Karl Axel Pehrson kupolen i Thielska galleriet inspirerad av Ulf Lindes vibrafonspel. Och Ulf hänger hans
målningar i galleriet så att listen på väggen sammanfaller med tavlans gyllene snitt, sa Thomas och spelade James Moodys
Extersions med Anders Burman, Roffe Berg och Ulf Linde.
Från den här lilla smala jazzlinjen i svensk konst till Olle Bonniérs Plingeling från 1949. Olle har placerat punkter asymmetriskt över bildytan så att de formar ett partitur.
Det spelades 34 år senare på Olles utställning på Galleri Bleu av Karl-Erik Welin, det blir repris i kväll på Klubben.
– Modernismens utopiska drömmar. Charlie Parker och 47 års män. Jag kallar dem hellre konkretister, en var för övrigt en
kvinna. De målade abstrakt och icke föreställande som Karl Axel Pehrson i sin spiggtavla. Som en flätning, en kompositorisk, konkretistisk idé, men ändå spiggen och naturen. Och jag valde inte Karl Axel av en slump, han var också utmärkt jazzpianist. Och han var med om att föra ut konsten i de nya bostadsområdena.
– Liss och Britta Reich-Eriksson reste till Paris efter kriget och hade senegalesiska studenter, hantverkare och gästarbetare som modeller. Vera Nilsson kom till Paris 1948 och hade, liksom Liss och Britta, snickaren Soucisse som modell. Sartre beskriver négrituderörelsen och det nya Afrika i Den svarte Orfeus, jag läser ur Vera Nilssons eget.ex.emplar av tidskriften Poesi från -49,
sa Thomas. Liksom Orfeus hämtade upp sin Eurydike, går
afrikanen ner i sig själv och hämtar upp sin själ ur sitt inre,
skriver Sartre. Nä, nu jävlar ska jag måla hela rasen, sa Vera,
född 1888, som sextioårig gick på Bal de Nègre, om vi uppfat-tade namnet rätt, och dansade och lyssnade på African jazz.
Sedan reste hon reste till Senegal och stannade där i 1 1/2 år. Kom hem och målade Händer i Eskilstuna och behöll sitt svarta tema långt in på 70-talet.
– Artur Lundkvist har beskrivit hur hon ändrade bildspråket
vid mötet med négritude, det här är Grand Kalles African jazz från -51, samma musik som Vera en gång hörde i Paris,
sa Thomas Millroth.
– Det rycker i benen, du får Kaj Piehls bordsteckningsbok som tack, sa Ruben Heleander.

Ryno Frieberg:
T.v.: Arne Isacsson, Lage Lindell.  T.h.: Björn Blomberg.

Ryno Frieberg:
T.v.: Thomas Millroth, Kaj Piehl, 1990.
Karl Axel Pehrson:
T.h.: Självporträtt.

Göran Brunius:
T.v.: Loss Hagberg, Sven Lundquist.
Sven Lundquist:
T.h.: Olle Nordberg, Thorwald Alef,
Sture Svensson, Olle von Schewen,
Uno Stallarholm.

Jazzkritikern som blev konstkritiker
Lars Nygren om Ulf Linde
– Man sitter lite dold här, sa Lars. Jag var på ett seminarium om Almqvist på Gimo herrgård i somras. Det handlade om Det går an och Den svenska fattigdomens betydelse. Jag läste också Der Spiegels bestsellerlista och där, hör och häpna, på trettonde plats låg en författare som hette Carl J L Almqvist med en bok som hette Die Woche mit Sara, alltså Det går an. Jag skulle prata om Almqvist och musiken på Södertörns högskola och hade med mig en CD-skiva med Stig Ribbing. Men det tekniska fungerade inte så det blev ett improviserat hitochditläsande i manuskriptet, ungefär som ett föredrag med ljusbilder, fast utan ljusbilder.
Det ni skulle fått se här är en målning av Lars Grandin, jag ska kommentera den o.s.v. Här är ämnet Ulf Linde som jazzmusiker, han har spelat in ett drygt 40-tal skivor. Ett föredrag om ljud, och om det tekniska fungerar få vi snart höra Ulf spela vibrafon. Men först något om Ulf som jazzskribent. Det var han i början på 50-talet, han skrev kåserier i Orkesterjournalen, och de finns samlade i den här lilla boken, Jazz, från Hjalmarson & Högbergs förlag. Den är gjord efter Ulf Lindes genomslagsbok, Spejare. Samma format och lite grann en hyllning till Herbert Lindgren, den legendariske formgivaren på Bonniers. Jörgen Högberg har fomgivit den men vi har behållit formatet och typografin.
– En sak som jag var klar över när vi gjorde boken var att jag mindes en målning av Lars-Gösta Lundberg som jag såg på Galleri Karlsson bakom Odenplan på 60-talet. Ett porträtt av Ulf Linde, ett slags assemblage med en påklistrad 78-varvsskiva.
I centrumhålet står det Ulf Linde kvintett, Sweet and lovely, och om man drar upp skivan finns i hålet en profil av Ulf Linde och där står det Spejare på högkant. Och jag tänkte då börja med att låta det här omslaget ta ton. Sweet and lovely från 1950 med Ulf Lindes kvintett. Man lägger ju särskilt märke till den fenomenale Reinhold Svensson på piano som verkligen hade fart på grejorna.
– När jag började med den här boken visade det sig ganska svårt att få information om allt möjligt – konstigt nog. Jag satt och läste alla gamla Orkesterjournalen, och Estrad som de där jazztidningarna hette. Orkesterjournalen är numera världens äldsta jazztidskrift, den började komma ut 1933 som en liten broschyr som Nordiska musikhandeln gav ut. Ett litet häfte som inne-
höll annonser för musikinstrument, rörblad, arrangemang etc,
och bilder av orkestrar i tidsenliga uniformer. Men i Sohlmans musiklexikon, nya upplagan från 70-talet, står det inget om de här tidskrifterna och där står inte om alla möjliga jazzmusiker heller. I den första däremot, 1948 års upplaga, står både Estrad och Orkesterjournalen sedan har de osynliggjorts av 70-talets
redaktioner. Ulf Lindes rätt fräcka och vidlyftiga kåserier väckte uppseende, så vad tyckte folk om det egentligen? Då hittade jag en artikelserie av en person som hette Olof G Nilsson, tre artiklar som behandlade jazzkritik på olika sätt. I den tredje kom-
mer han fram till att det är Ulf Linde som förnyar jazzkritiken,
han har ett bredare fokus än bara det här väldigt speciella med jazzen som ungdomens musik, som dixieland eller bebop.
Ulf Linde ser det som musik jämförbart med annan musik
eller konst.
– Jag försökte få reda på vem den här Nilsson var och ringde
Ulf Linde förstås. Han hade ingen aning, han kom inte ihåg
det alls. Jag gick på datorn och alla lexikon jag kunde hitta,
men ingen Nilsson. Jag skriver ju böcker och litteraturkritik i Göteborgs-Posten, jag har redigerat inte mindre än fyra av Ulf Linde, faktiskt. Men jag läser också in talböcker och förra sommaren fick jag välja mellan två böcker – en Stockholmsskildring med många fotografier i vilket är jobbigt att beskriva och en liten novellsamling som jag aldrig hört talas om. Jag valde novellsamlingen som verkade vara gjord på eget förlag, författaren hette Holger Värnlund, sociolog och son till den mer kände författaren. Jag började läsa in boken som hette Lagt ord ligger. En no-vell utspelas på Rörstrandsgatan, han går omkring och minns sin gymnasietid på 40-talet. De är jazztokiga och hans bästa vän,
det är just den här Olof G Nilsson. Boken slutar lite olyckligt,
för när han sitter där och läser Ulf Lindes kåserier i Orkesterjournalen, då ser han plötsligt dödsrunan över kamraten Nilsson som har tagit livet av sig. Men för mig var det Gefundenes Fressen och jag kunde plötsligt börja nysta upp det här systemet.
– Ulf Linde började egentligen spela trumpet 1942. Trumpet skulle man spela på den tiden, Louis Armstrong och så där.
Jag hörde att Lars O Lagerqvist som sitter här var klasskamrat med Ulf i Östra real, det var också Claes-Göran Fagerstedt,
sedermera välkänd jazzpianist. En annan skolkamrat var Bengt Wittström, sedermera känd radioprofil och jazzmusiker.
Han spelade tenorsax, men Ulf Linde hade behov av en basist och på den vägen blev det, så Bengan blev basist i skolorkestern. För det handlar ju om pojkar i 13–14-årsåldern, även om de
spelade i Konserthusets lilla sal i den här skoljazzen. Sen slutade Ulf Linde att spela trumpet och varför gjorde han det? En av hans rätt olika förklaringar är att Åke Hasselgård behövde en vibrafonist. Då klippte Ulf ut de här tangenterna och lade dem på sin mors strykbräda för han hade inte råd att köpa vibrafon, och började där träna in greppen. Dessutom hade han hört Thore Svanerud spela vibrafon och då upplevde han, det där är mitt instrument! Men när Carl-Erik Lindgren samtalade med Ulf  om jazz i ett radioprogram 1968 ställde han frågan: Jamen, du sysslar ju med konst och du har sinne för form, hur i helvete kom det sig att du valde vibrafon?
- Ja, hur kan en formmedveten människa spela vibrafon?
Själv var jag fem år 1948 så jag var inte med. Jag började också spela trumpet när jag var tolv år, jag spelade som Muggsy Spanier och lyssnade på Radio Munich, men ändå, förhållandena i ungdomskulturen var desamma, man skulle vara antingen dixie- eller bop-anhängare. Det var verkligen polariserat, man var det en eller det andra. Det handlade om identitet och tillhörighet, i Stockholm vill säga. På läroverken var det dixie som gällde, man hade tjocka traktorskor och duffel. Bopen hade sin hemvist i Harlem på Nalen. På Djurgårdsmässan 48 hade man en tävling för att avgöra vilket som var bäst. Läroverken hade bjudits in att tävla, men det var bara det att det kom bara dixieorkestrar. Vinnare blev Olle Sund från Norra Latin och Jack Lidström som var en utomordentlig Louis Armstrong-trumpetare. Det enda bop-gäng som kom,det var just Ulf Lindes.
– Då skrev de i Orkesterjournalen, att nu får Ulf Linde och
Hasse Boman bestämma sig för om de är proffs eller inte, för de rör sig med en oerhörd hastighet genom Stockholm och på olika amatörtävlingar. Jarl Torbacke, historiker, har berättat för mig att han lyssnade på en paneldebatt på Östra real, där Ulf Linde var med och satt i panelen. Till slut tyckte han att de hade så hopplösa ståndpunkter, de här dixieanhängarna, så han bröt upp och sa att han inte kunde delta längre för han måste exekvera bebop på Nalen. Man kan föreställa sig hur han spottade ut det här ordet, exekvera. Men efter nån timme kom han tillbaka för han hade blivit så förbannad på hela debattens nivå och de här traditionalisternas syn på jazzen.
– På Nalen spelade han med Nisse Skogs orkester. Nisse Skog som har varit konstnär sen 1955 och hade en utställning med teckningar på Kulturhuset i vintras, var trumpetare. Hasse Eriksson var pianist, Bjarne Nerem spelade tenorsax, Jack Norén trummor och Ulf Linde vibrafon. Enligt vad Nisse säger så var det den första orkester i Stockholm som bara hade bebop,
de spelade inget annat. Och hur det lät då, 1949, när Thore Jederbys orkester som det hette, spelade Hallelujah. Thore Jederby var ju mycket äldre än de här grabbarna, men han stod för orkesterns affischnamn fast det egentligen var Nisse Skogs orkester. På piano hör vi den sextonårige Bengt Hallberg som hade kommit upp från Göteborg och bodde hos Ulf Linde.
– Thore Jederby har givit ut memoarer, eller snarare intervjuer med denne egocentriske basist, och där säger han att Ulf Linde var den förste som spelade modern vibrafon - inte som Lionel Hampton och Benny Goodman, och inte som de som spelade tingeling. Ulf Linde introducerade Milt Jackson-stuket i svensk jazzmusik. Det var ju också 1949 som svensk jazz hade sitt internationella genombrott på en jazzfestival i Paris med Charlie Parker, Miles Davis, Sidney Bechet och andra. Och Anders R Öhman som har ett skivbolag och har gett ut den här dubbel-cd:n till boken, han var i Paris 1949, och den som rev ner de stora applådåskorna och blev svenska jazzbandets succé, det var Reinhold Svensson och hans solon. Ulf Linde var för ny som jazzmusiker, men en som kom hit från USA då var en tenorsaxofonist som hette James Moody. När jag hörde honom på Fasching för några år sen berättade han att det var de här svenska inspelningarna från 1949, som sedan la grunden till hans karriär i USA. Det fanns överhuvud taget mycket mer än vad man föreställer sig som gavs ut på amerikanska skivbolag och värderades i Down Beat Magazine och såna där tidskrifter. Inklusive en 78-varvsskiva med Ulf Linde som fick nån slags utnämning 1951.
– I ett litet klipp ur Orkesterjournalen meddelas t.ex. att Arne Domnerus har fått kontrakt på inspelningar som klarinettist. Charles Norman skall lanseras i en rad skivor som sångare därför att amerikanarna fann hans sång och engelska så egenartad att den i högsta grad appellerar till jänkarnas humor. Och Uffe Linde ansågs med framgång kunna konkurrera med de inhemska förmågorna varför han skulle göra en serie inspelningar i eget namn. Det blev inte av, men så stod det i alla fall i Orkesterjournalen 1950. Nu ska vi lyssna på James Moody and his Cool Cats som spelar Blue and Moody med ett själfullt solo av Ulf Linde i Stockholm 1949. Det känns som man skulle tacka för applåderna när man reser sig men såna saker får man ta, sa Lars. Men som sagt, Parisorkestern var svensk jazz genombrott internationellt. Arne Domnerus på altsax, Carl-Henrik Nordin på tenorsax, Putte Wickman på klarinett, kometen Åke Persson på trombon, Gösta Theselius o.s.v., och så Ulf Linde, det absoluta elitgänget i svensk jazz. Expressen hade t.ex. omröstningar om Sveriges bästa jazzmusiker, och så satte man ihop en elitorkester som det hette. 1951 och -52 var det samma gäng, de finns i boken på ett foto grupperade runt Alice Babs, allihopa.
– De som Ulf själv i en intervju beundrade mest, det var Arne Domnerus som han tyckte var ett musikaliskt underbarn och trumpetaren Leppe Sundevall när han var lessen. Men fixstjärnan över alltihopa var Gösta Theselius som var multiinstrumentalist och spelade piano, saxofon, arrangerade och komponerade.
Och jag tänkte att vi skulle lyssna på en klassisk inspelning med just Arne Domnerus på klarinett och Gösta Theselius på piano i världens bästa jazzlåt – Body and Soul. Improviserad musik där det bara händer, en gång och aldrig mer. Bägge har sagt att de tycker att de samspelar så fantastiskt bra här och de brukar framhålla den som en av sina bästa inspelningar. Varför slutade Ulf Linde som jazzmusiker? Jag ställde frågan till honom på ABF i samband med att hans bok Svar kom ut 1999. Han sa lakoniskt att han tyckte inte det var nåt kul längre, men det var inte hela sanningen. Stan Getz och såna där kom hit och gjorde reklam
för droger. De turnerade mycket och alla hade sin små såta vänner på apoteken som skulle leverera droger, och det där stod han inte ut med. Själva turnerandet gillade han heller aldrig, det är en lat man på det sättet.
– Men det var ju också så, att samtidigt som han var professionell musiker och försörjde sig på det, så studerade han på Stockholms högskola, konsthistoria, teoretisk filosofi. Han tog privatlektioner i komposition för Karl-Birger Blomdahl,
skrev fyrstämmiga fugor och komponerade musiken till en Rasmusfilm som Rolf Husberg gjorde och som försörjde honom i många år eftersom det blev en världssuccé, och det kom
in Stimpengar från Sydamerika och Indien och Java. Men det var naturligtvis så att bildkonsten var hans stora intresse. Han började skriva i Morgontidningen, sedan i Dagens Nyheter och där blev han ju Ulf Linde, vilket han inte var innan. Om man frågar honom vilket tyckte var höjdpunkten i jazzkarriären så säger han alltid Three without a key. Vilket var en komposition med Gösta Theselius som uruppfördes på Konserthusets stora scen i november 1951 och som blev den höstens stora svenska jazzhändelse. Trots att konserten också innehöll Lee Konitz och såna stjärnor från USA.
– Nu är den lite för lång att spela här, tre satser som tar tolv minuter men det var en originell besättning på den tiden,
nämligen vibrafon, elgitarr med Sten Carlberg, Simon Brehm
på bas och Jack Norén på bongotrummor vilket också var kolossalt ovanligt -51. Dizzie Gillespie hade varit här med bongos 1949 och det finns väl med i bakgrunden. Gitarristen Sten Carlberg, en av de som inte står i Sohlmans musiklexikon,
var tio år äldre än Ulf Linde. Han började spela elgitarr redan i början på 40-talet och blev yrkesmusiker, kom sen till radion och tv, gjorde Drutten och komponerade populärmusik,
någon har kanske hört stycket Sommar, Sommar, Sommar.
Men i stället för den långa Three without a key tar jag sista
spåret på denna dubbel-78:a, nämligen Ulf Lindes egen komposition, Jackpot. Arrangerad musik som onekligen är mycket levande än i dag. Många år senare mötte jag Ulf Linde, han var på ett strålande humör, han hade åkt taxi. Och så vände sig taxichaufförn om och sa: Du, lira inte du på Nalen förr?
Jo, sa Ulf. Ja. Och vad gör du nuförtiden då? sa chaufförn.
– Kort och gott, sa Lars Huck Hultgren. Det var så här att jag läste konsthistoria på Stockholms högskola som det hette på
den tiden, inte fullt så anspråksfullt som konstvetenskap som
det heter i dag. Men han var ju där och jag var där och många andra, men så vitt jag minns så tilltalades han aldrig av någon eller snackade med någon. Han gick mycket för sig själv, i sina egna tankar. Det var ingen fråga men det var intressant att han var lite isolerad, och det är säkert många här som har erfarenheter från den här tiden, sa Lars. Rolf Swedberg t.ex., han berättade att han tillsammans med några musiker från Luleå hade vunnit en Nalentävling 48, där de hade spelat bebop. Så Nisse Skoog var inte först, för det var naturligtvis många som höll på att spela bebop i slutet av 40-talet. Men vad Nisse Skoog sa, det var att de var den första orkester som bara hade bebop på repertoaren i Harlem på Nalen.
– Jag hörde att några hade samlat till en vibra till honom när han fyllde år, spelar han fortfarande lite för sig själv där ute på Thielska och lyssnar han på jazz? undrade Lasse Melander. Och var det inte också du som sammanställde boken Efter hand om Duke Ellington och där finns ett kapitel om Count Basies rytmsektion, vad betydde den? sa trummisen Lasse Melander.
– Det är just ett av de här jazzkåserierna i Orkesterjournalen som handlar om den här rytmiska Basiefiguren med Freddie Green på gitarr, sa Lars. Hur fan kan det komma sig att det inte blir tråkigt när de bara upprepar riff o.s.v. Det är så levande hela tiden. Och där finns också det här kåseriet om Ulf Lindes om-vändelse till jazzen som ung pojke. Hur jazzen blev hans bästa vän, som han skriver i unga år. Och han har ju ett litet piano och den stora flygeln där uppe på Thielska, men som ni vet så har han opererat bort bägge benen under knäna sen ett par år och sitter i rullstol, så ibland är han på gott humör, eller så kan han vara trött. Men han har också guidat utställningar ute på Thielska sittande i rullstolen. Och som en gammal cirkushäst,
då lever han upp och blir väldigt vital och sig själv, som han
var förr. Spelar gör han nog inte och om han lyssnar på jazz vet jag inte.
– Men som jag nämnde i den där intervjun med Carl-Erik
Lindgren, så sa han att den sista jazzskivan han köpte, det var Kind of Blue med Miles Davis. Och det är ju många äldre som slutade där, när det gällde jazzen. Många anser att Kind of Blue är världens bästa jazzskiva och sen tog det slut.
– Den här vibrafonen som de samlade ihop till, jag var god vän med Thore Jederby, sa Kurt Simons. Det måste ha varit i början på 80-talet som han fyllde 50 år för Thore Jederby var med i transporten, och hemma hos Thore hängde det ett collage.
På väggen när man kom in hängde ett collage av mig och ovanför det ett collage av Uffe Linde, så han har tydligen provat på att göra konst själv också.
– Ja, den här övergången från den Ulf Linde du berättat om här och den Ulf Linde som vi som konstnärer känner, som jobbade på Moderna och skrev Spejare, sa Fredrik Landergren. De här tio åren från 1950 till -60, det är ett ganska stort steg och ta, från en jazzvibrafonist som skriver i Orkesterjournalen till och göra Duchampverk och så där. Eller ligger det utanför ditt område?
– Nä, men han träffade ju de s.k. 1949 års män. Sandberg har han ju skrivit om, en omvändelse nästan när han plötsligt upptäckte hans måleri hemma hos en skolkamrat. Och han studerade ju konsthistoria.
– En av de här sakerna som gjorde att han väcktes för bildkonsten, det var ju det att han bodde i det där huset där Modern Konst i Hemmiljö låg, sa Huck Hultgren. Han var som barn
i huset, kutade ut och in och fick ju därmed tidigt se konst,
1909 års män t.ex. Så den här saken väcktes nog redan tidigt
i ungdomen.
– Ingen upplysning utan bara ett konstaterande, sa Matts Jungstedt. Ulf Linde, och utan all jämförelse i övrigt Torsten Berg-mark, var de enda två som skrev om konst så vi begrep det.
Vi som var målare, elever och andra. Det andra var ju obegripligt. Även om det inte var som i dag när det ska vara så avancerat och man bara rycker på axlarna och inte tittar på det, så läste vi faktiskt allting som vi kom över i tidningarna. Men de enda två som skrev så att en målare begrep vad han skrev, även om vi ibland tyckte annat, det var Ulf Linde och Torsten Bergmark. Och framför allt Linde då eftersom han kunde skriva.
– Han lämnade musiken och blev konstkritiker när han polemiserade med den dåtida jazzvärlden, sa Lars. Han tycker inte om Lee Konitz som han tyckte spelade för akademiskt uträknat och intellektualiserat. Då skriver han om Duke Ellington och Count Basie och Charlie Parker, eller Dizzie Gillespie, som är hans stora idoler. Och så skriver han apropå Duke Ellington, att han har lärt sig att lyssna på Ellington inifrån och ut. Och det är ju det som han som konstkritiker på 50-talet blev känd för, att det är betraktaren som gör konstverket. Det där hade han med sig,
det hade han med kött och blod upplevt i jazzen. Sen blev det en bärande idé i hans konstuppfattning.

Matts Jungstedt:
T.v.: Lars Nygren, 2004.
Hanns Karlewski:
T.h.: Finn Afzelius, Lars Nygren,
Björn Krestesen m.fl., 2004.

Gösta Gartinger:
T.v.: Mikael Fare, Kurt Simons, 2004.
Kurt Simons:
SiMoms.

Gösta Gartinger:
T.v.: Lars Halle Halldin,
Hans Ragnar Berntson.
T.h.: Gunnar Söderström,
Bosse Thorén, 2004.

Svenerik Jakobsson:
Bo Holmqvist, Björn Krestesen,
Lars Nygren m.fl., 2004.

Björn Krestesen:
T.v.: Roland Eriksson, 2003.
T.h.: Lars Nygren,
Svenerik Jakobsson,  2004.

Sten Leijonhufvud:
Sweet and lovely.
Blue and mody.
3 without a key.
Halleluja,
Body and soul. 2004.

Peter Dahl:
Carl Rothlin målar med vatten.

Gösta Gartinger:
T.v.: Thomas Qvarsebo,
Hans Ragnar Berntson,
Rolf Swedberg, 2004.
T.h.: Adam Hawrylkiewitz
Tord Falk, 2005.

Gösta Gartinger:
Björn Ericsson.
Kurt Simons,
Adam Hawrylkiewitz, 2004.

Svenska konstnärer i Paris
Thomas Millroth och Pelle Stackman
– Det handlar om Paris, emigrantkonstnärernas stad, bl.a. med anledning av min och Pelles bok, Svenska konstnärer i Paris, sa Thomas Millroth  Det handlar om utställningar, som Lars Englunds på Galleri Ståhle, Bengt Olsons och Harald Lyths på FIAC, och om konstruktivister från GAN till dagens Torsten Rydell, som sökt sig till Paris eftersom det i Sverige bara finns plats för en konstriktning i taget. Det här är Eric H Olson som på 50-talet gjorde målningar med romboider som vred sig mot bildyta. Men Erik tog också experimentella foton med hjälp av polariserat filter för uppdragsgivare som Konstfrämjandet och Riksförbundet för bildande konst. Är detta ett abstrakt konstverk. Nej, det är yttersta formen av naturalism, ett sandkorn, sa Eric H som sedan fortsatte att fotografera, nu på glasplattor. Och i hans optochromier skapar ljuset självt färgen.
– Det här är Pelles fotografier av Inger Ekdahls arbeten, och det här är Gert Marcus trappor på Galleri Colette Allende. Colette som gav Sartreföreställningar under kriget och ställde ut Ulf Trotzig på 60-talet strax innan hon dog. Galerie Denise René öppnades 1944 av hattmakerskan Denise, dotter till en sidenhandlare i Lyon. Hon ställde ut maken Vasarelys arbeten och Olle Baertlings första målningar. Hon syntes dessutom så sent som förra veckan på Sollentunamässan. En utopisk romantiker, sa parisarna om Baertling. I dag arbetar Gun Gordillo med bly, glas och neonrör, det är det här som är Nordens ljus, säger parisarna.
– Pelle hade tagit bilder av Paris sett genom Curt Askers Immobilier. Curt och jag balanserar immobilien med hjälp av metspön högt upp på hustaket i Belleville, en naturmålning att kliva in i. Gå lite längre bakåt, sa Pelle som fotade. I Paris finns också den hantverksmässiga traditionen. Exempelvis i La Couriere et Frelauts verkstäder bredvid Sacre Coeur. Dit brukar
Ulf Trotzig gå för att trycka sin färggrafik från en enda plåt.
Hur klarar ni det? frågade jag tryckaren. Jag kan varenda bild han gjort utantill, sa Olivier Frerat.
–- Det här är en annan verkstad, Valsoninis efterträdare Ninot gör cire perdue gjutningar i formar nedsänkta i sanden. När papperslapparna i toppen tar eld är gjutningen klar. Otänkbart i Sverige, man hade förbjudit metoden som naturligtvis aldrig
misslyckades. Liss Erikssons Fågelmannen och Paret i Kungs-trädgården är gjutna där.
–- Jag har själv aldrig varit söder om Älmhult, men jag efterlyser ändå jämtlänningen Johan Tyrén i Paris, sa Björn Blomberg.
– Han är med, det här är bara var ett litet utdrag ur boken,
sa Thomas Qvarsebo.
– I Paris fanns också Maison Watteu, Lena Börjesons L’Académie Scandinave, med lärare som Otte Sköld, Delaunay, Despiau, Corney och Gromaire i teckningen. Denna lilla livliga kvinna, finns hon med? undrade Göran Brunius.
– Visst, skulptörens dotter är med, sa Thomas. Lena Börjeson
är en huvudfigur i 1900-talets svensk-franska konstliv. Men när envoyén Ehrensvärd avgick och ersattes av en konstfientlig byråkrat drogs anslagen från Svenska Akademien in och hennes lön upphörde.
– Hon fick inte ens pengar till biljetten hem, det var tragiskt,
sa Göran. Académie Scandinave försvann på grund av byråkrat-ernas inkompetens och ränkspel i Akademin, inte minst av prins Eugen.
– Mitt livs lapptäcke kallade Lena sin bok, skriven fem år innan hon dog, sa Anders Waernebo.
– Vi har sett Hans Nordenmarks balanserande jättevinge i utställningssalen, och Pelle och Thomas får välförtjänta tackjärn, sa Ruben Heleander

Lars Isacson:
T.v.: Bengt Lagerkvist, 2001.
T.h.: Thomas Qvarsebo, Mats Ergon, Göran Brunius, 2000.

Batte Sahlin:
T.v.: Björn Krestesen, 2003.
Lars Isacson:
T.h.: Björn Krestesen, Mats Ergon m.fl.

Tarras Hollström:
T.v.: Lennart Rodhe, Olle Eriksson m.fl.
T.h.: Björn Wessman.
Sven Holm:
T.h.: Elof Ulander, 1981.

Diedersekvensen – Gert Marcus
– Allt är form. Ja, livet självt är form. Ögat uppfattar tio miljoner färger, engelskan omfattar bara 150 000 ord. Där ser vi
vilken rikedom vi som jobbar med färgen har, jämfört med de som använder sig av ordet. Och det svartvita har under de sista hundra åren alltmer ersatts av färgen. Det plastiska var grekernas form långt innan det blev renässansens norm. Vi ser alla att det här är Piero della Francesca och vi ser alla att det svartvita kommer in. Teckningen behärskar formen och det finns ingen fri behandling av färgen, sa Gert Marcus som visade ett porträtt av Holbein d.y., som jobbat med den universella plastiken, citerade Vasari och da Vincis Trattato della pittura.
– Seurat nyanserade färgen, det svartvita nådde de ljusa delarna utan konturer. Impressionisterna närmar sig de rena färgtonerna. Det oranga och blå tillhör 1888 års målningssätt, men här har vi konturerna igen. Först Cezannes porträtt, och så en målning av Picasso som egentligen är ett steg tillbaka, då är rent av Joseph-
son bättre. Jag själv då? När kriget var slut kom jag till Frankrike igen och för mig gällde det att frigöra färgen, men det var svårt. Jag började med att undersöka den fria linjen utan konturens bindningar. Jag ville bestämma något som kunde vara en princip.
Den förutsättning vi har av ett bildrum är bara en förutsättning. Utsträckningen och det som kunde ge en oegentlig bild hindrade mig. Här ser ni i stället linjerna själva uttalade i rummet. Det som var mittemellan svartvitt och färg lämnade jag därhän och arbetade med kontrasterna och en färg som klöste. Färglärorna, transpositioner i färg, färgstavar, färg i rummet och rummet i en yta,
Malevitj och Jones. Jag samarbetade med Arne Jones, med en utställning i Norrvikens trädgårdar 1955. Vi fann varandra genast och jag tog med Jones till George Fenton och olika salonger i Paris. Mitt arbete blev utskällt och kallades för en pissoar av kritiken, men det här var La Jeune Sculpture.
– När jag var här och höll föredrag om Haaken Gullesson för ett tag sen, läste jag upp ett brev och frågade om ni kunde gissa vem som skrivit det. Jag har kvar det i väskan, och nu läser jag, sa må-leriprofessor Leif Andersson: ”St Olof i Borgsjö kyrka bör rimligen ha varit den första skulptur jag sett på julottan i tre-fyra års åldern. Jag har sett St Olof ett par gånger senare och jag vet inte när mina intryck kommit, men förmodligen i denna ordning. Ett, jag tyckte han såg sömnig ut, som jag själv kände mig. Två, undrade om det verkligen var han som slogs mot de svenska vikingarna och med våld övertygade dem om kristendomen. Tre, konstigt, han har ett ansikte, men resten är bara rekvisita. Ett par av altartavlorna har ansatser till dramatik men det verkar inte genuint och inte genomfört, ser ut som något sett och glömt. Bilderna bara representerar…” Den som sa det här, var alltså Arne Jones. Som vad jag vet från de elever som haft  honom som lärare på Akademin, så kom Arne Jones alltid dragande med denne Gullesson. Fick han en elev som kom från Norrland så kom han alltid sättande, och eleverna svarade, va fan har jag med gamla madonnor att göra. Denne store konstruktivistiske, modernistiske skulptör bar alltså omkring på detta. Tillbaks till dagens konstruktivist.
– St Olof i Borgsjö kyrka i Medelpad. En meter hög, mantelsmycket och det långa skärpet som hänger ner till fötterna visar hans lust att pryda. Och de här tunga ögonlocken som ibland kan få Gullessons skulpturer att se aningen sömniga ut, sa Jan Svanberg som blev nostalgisk.
- Tillbaks till 50-talet och La Jeune Sculpture, för nu närmar vi oss Diedersekvensen, det är bara att hänga med, sa Gert Marcus och visade sina målningar och teckningar med taggiga vertikala linjer och mosaiker med huggna marmorbitar. Här har vi nu
Diedersekvensen på plats, skulpturerna med parvis buktade ytor i rena färger på Stadsmuseets gård. Namnet kommer ju från
grekiskan, di betyder två och eder yta. Tolv positiva ytor från
vitt till gult, grönt till violett och grått till svart. Vi tar det lugnt,
den ena bilden efter den andra bland Diedersekvensen, så kan ni gå omkring och botanisera själva.
– Dessa flatterande buktande ytor får mig att tänka på sommarens fjärdar. På fjärdar och moderna lätta dukar, sa Göran Brunius. Gert Marcus är ingen vanlig plåtnicklas utan en poet som arbetar med naturen, med ljuset och motljuset.

Ryno Frieberg:
T.v.: Gert Marcus, 1988.
Sven Holm, Einar Palme,
Sven Lundgren,
Björne Selder m.fl., 1973.
T.h.: Björn Jonson, Gustaf K, Holger Blom
Göran Folcker, Hans Ekwall,
Sven Olle Rosén, 1972.

Matts Jungstedt:
T.v.: Bengt Härdelin, Rolf Swedberg, 2001. T.h.: Jack Ränge, Tarras Hollström m.fl.

Minnen från Paris – Rolf Söderberg
– Det är knökfullt i kväll, Rolf Söderberg ska tala om konstnärsänkor och Paris, sa Thomas Qvarsebo.
– Konstnärsänkor, ett kapitel i min bok. Jag börjar väl med det för ni kan ju själva drabbas av samma situation, sa Rolf. När konstnären dör får hans änka ett ansvar, hon måste försvara en konstnärsära och förvalta en kvarlåtenskap. Ett stort grubbel för det kan vara dystert att se allt buntas ihop och säljas på auktion. Siri Derkerts stora samling av förlagor, krokier och små statyetter på Lidingö togs om hand av Carlo. Sedan av hans son Jakob med sambo Annika, som är barnlösa och nu är i Kina för att hämta en baby, som om om 70 år blir ansvarig för samlingen.
– Den mest älskansvärda var Carlsunds änka, Alexandra. Carlsund, som dog 1948, levde med en lunga, var alkoholiserad och tålde sprit dåligt på gamla dar. Han skötte Konstvärlden, där jag jobbade, med stränga kvalitetskrav. Han använde det exklusiva tryckeriet Caslon Press, tryckfel var någonting fruktansvärt. Vilsna själar som drömde sig tillbaka till 20-talets Paris, som Gösta Olson och Evert Taube, kom upp och gästade honom. Carlsund hade ett bekymmer, som även drabbade mig, jag skulle skydda honom från björnar. När björnarna ringde var han ute eller frånvarande. Mest efterhängsen var Hans Norsbo som lånat honom mycket pengar. Men han levde exklusivt med gourmémat som Alexandra lagade. 1949, när han dog, var han oerhört skuldsatt. Utmätningsmännen satte lappar på allt, men eftersom konsten verkade extrem och osäljbar fick den låga priser och Alexandra löste tillbaks det mesta.
– En annan änka var Aili Clemens. I en Trenterroman trillar en person ner och bryter nacken i Strand hotells trappa. Det var Curt Clemens. Jag skulle göra en Clemensutställning. Aili,
den vackra madonnan i Clemens målningar, hade legat i skilsmässa med Curt. Jag ringde hans läkare som visade sig vara död. Han är död, sa frun. Men han hade skrivit ut morfin till Clemens som var bohem och umgicks med Ferlin och Värnlund. Aili som var överklassflicka tyckte allt det här var hemskt,
och samarbetet med Aili var inte lätt.
– Arna Sköld var en dansk tjej, som kom hit och blev sjukgymnast. Hon träffade Otte i Köpenhamn på tiotalet och knådade miljonärskor i Paris på tjugotalet. Hon hade en aversion emot svenskar och gillade mest fransoser och danskar. Magnus Qreutz ville jag skulle skriva en bok om Otte för SAK sedan föregångaren gett upp, Arna var svår att hålla stången. Det är svårt att komma på god fot med de efterlevande. Carlo Derkert var ett ideal som bara öste på med material till min bok om Siri,
Aili och Arna var svårare.
– Man gick på en Grünewaldutställning som på Rolfs revy,
sa Rolf och kartlade sitt tonårs trettiotal. Jag gick på Svensk-Franska och Färg och Form. Schjerfbeck, Hjertén och Kylberg var helgonförklarade. Men Nationalmuseum leddes av en konservativ trojka som X-et kallade Dåfäng, Fåfäng och Gåfäng.
Det vill säga dauphinen kronprinsen, bokförläggare Thorsten Laurin och chefen Gauffin, som alla levde kvar i Zorn-Carl-
Larsson-epoken. När museet ska köpa Kylbergs Uppbrott,
springer Isaac Grünewald och Albert Engström upp till eckle-siastikminister Engberg som stoppar köpet. Sedan köpte Tora Teje tavlan och skänkte den till museet. Liljevalchsutställningen -38 med Picasso, Braque, Matisse och Henri Laurens ger nya
signaler, annorlunda än Färg och Form-konsten. Liksom den franska filmen. Men historien att Nationalmuseum missade chansen att köpa Guernica för 30 000 kronor är en falsk vandringsmyt. Däremot hade man ju kunnat köpa en massa andra grejor.
– De flesta hade kanske tänkt jag skulle tala om Paris, jag ska kanske börja med det nu, sa Rolf. Jag blev involverad i Galerie Denise René, där fanns den skandinaviska trion Robert Jacob-sen, Richard Mortensen och Olle Baertling. Jag träffade Baertling 1949 när Pontus Hultén tog med mig upp till hans ateljé
på Kommendörsgatan. Baertling var klassad som bankman och amatör och det var han i många år. Han ville få kontakt med
47 års män, men de föste ut honom. Jag har inte tid nu, ni får komma igen en annan gång, sa Rodhe, när han besökte honom. Han blev känd som kverulant, grinig i Sverige, men på krogen i Paris var han trevlig. Å jag som trodde du var en sån djävla buse, å så e’ru en sån trevlig kille, sa Spanien-Gustav en kväll. Nu finns det två konstnärer, som jag kan tala med, Roland Kempe och Spanien-Gustav, sa Baertling.
– På Légers målarskola i Paris hade han fått kontakt med Mortensen och Jacobsen, som bodde i ateljéhuset La Maison des Artistes Danois i arbetarområdet Suresnes. Den robuste Jacobsen såg ut som en smed och gillade folket i trakten som han kunde dricka calvados med. Men han misstrodde de intellektuella.
Han lades sedermera i torrdocka när han gifte sig med en vacker fransyska som sa att han fick välja mellan henne och spriten. Sedan drack han bara mineralvatten och var lika vital ändå. Mortensen med darrande nerver var periodare. På kvällarna
hade han storvulna planer på utställningar som han glömt dagen därpå när han bara grät. Han var älskare åt Denise René, galant men kyligt planerande galleriägarinna som höll hårt på den konkretistiska linjen. När Mortensen inte klarade henne smet han iväg med några vinflaskor och övernattade hos clocharderna vid Seinekajen. När konkretisterna ställde ut på Galerie Denise René, ställde svenska imaginister ut på Galerie de Babylone.
Det är något annat än abstraktionens sterila likkistor, skrev imaginistpoeterna.
– Vi var ju inte med då, men det var klubbens nestor, sa Tho-mas Qvarsebo.
– Vi har nuddat vid många saker, minnena steg upp, sa Göran Brunius. Jag började på Akademin -32 och for till Paris efter några år. Rektorn på Maison Watteau, Lena Börjeson, frågade mig: Ni kommer ju från Akademin, vi har ett studentrum här. I de stora ateljéerna hängde dukarna på spikar, jag gick dit på natten och tog reda på färg som plaskat ner och målade nattetid.
Det fanns många svenskar man hade glädje av, t.ex. den hjälpsamme Gunnar W Lundberg, kulturattaché utan portfölj som grundade Svenska institutet. Jag fick kopieringskort till Louvren och satt och målade en stor akvarell av Mona Lisa när klackarna kom trummande och stannade vid mig. Man tittade på min akvarell och inte på originalet. Jag tänkte, större berömmelse
kan jag aldrig uppnå än här i konstens högborg.
– Det fanns många svenskar i Paris, Detthow till exempel som hade blivit bosatt där för gott. Men när de kom till Sverige fick de ingen särskild respons och var besvikna, de hade blivit bortglömda. Som Isaac eller någon annan sagt, man måste slå igenom en gång om året i Stockholm. Otte Sköld och Isaac blev ju stora fiender när de kom hem samtidigt. Otte hade levat under små förhållanden när han försörjde sig som räckgymnast på cirkus och som boxningssparring i Paris, men han var rolig och trevlig, bättre än vad hans rykte säger. En ung lärare med internationell erfarenhet. Vi höll på med figurmåleri hela tiden, på kvällarna tecknade vi kroki, även lördagar då vi hade Albert Engström som lärare. En brokig samling lärare. Ribbing i anatomi, bl.a. hästanatomi. Otte Sköld var världens snobb, oerhört elegant, med fantastisk välvårdad klädsel, alltid nyduschad.
Så stod vi där i våra smutsiga målarrockar och han kryssade
mellan oss och fick en liten färgsmula på tummen som han
torkade av på någons duk med intensiv rörelse för att bli av
med det där otäcka. Ändå var han ju själv målare.
– Min far hade köpt en tidig sak, den satt på väggen. När han var hemma hos oss, stod han länge och tittade på sin egen sak. Jag gick fram och frågade vad han tänkte. Un bijoux, ett smycke, sa han. Så ska det låta. Och Otte var ju rolig. När jag var inkallad under kriget och var hemma ett tag och råkade gå förbi Nationalmuseum när han var chef där, då kom han ut på trappan och fick se mig efter många år. Och så sa han en enda sak. Är det för jävligt? sa han. Ja, det är det, sa jag. Och så skildes
vi åt. Det var ju mycket deltagande och vänligt och man satte stort värde på såna saker.
– Jag är säkert den enda som besökt Göran Brunius debututställning på Sturegatan 1935, sa Rolf Söderberg. Han hade utställning samtidigt som Iván Grünewald, stora mäns begåvade söner. Jag var sexton år och inte så tränad, men nyfiken. När jag skulle gå ut från utställningen stod Göran i porten. Ni ska få en liten grej av mig, sa han, man sa ni på den tiden. Så gick han i bakgrunden och hämtade en skiss och gav den som gåva till mig.
En liten landskapsskiss som jag fortfarande har. Och så minns jag han sa, om ni blir rik, så ska ni komma ihåg mig. Men jag har ägnat mig åt låglöneyrken så att jag har ju aldrig blivit rik, så jag kan försvara mig med det.
– Jag tillhör väl fossilerna här på klubben, jag debuterade på Brunkebergstorg 1954, sa Bertil Berggren. När jag satt där och häckade kom det en imposant figur och knackade på rutan.
Det hade inte öppnat och värdinnan låg och skurade på golvet, men så öppnar hon vördnadsfullt och bugar för en man med stor mage och kraftfull gestalt. Den här tycker jag om, säger han framför en grej. Såg inte konstnären vem det var som var inne, det var Gotthard Johansson! utbrast värdinnan. Ja, vad är det med det, han pekade ju bara på ett av mina verk, sa jag. Då ska konstnären ge honom det, sa hon. Nä, det skulle aldrig falla mig in, jag kan inte leva på att ge bort mina verk. Jag har den målsättningen,
att jag ska leva och existera på min konst. Det har jag fått lära
mig av min gamla pappa som var konstsmed på söder.
– Man talar om Isaac Grünewalds och Albert Engströms mycket dåliga agerande, självklart, sa Björn Melin. Men jag hade Bror Hjort som lärare. En av de största konstnärerna och tecknarna i Sverige är Albert Engström, sa han. Allting har en längd,
en bredd och en höjd. Är det hårt eller mjukt. Titta på Albert Engström, det är en man som kan teckna. En fråga om Mortensen som jag tycker mycket om. Du talade om hans alkoholberoende. Alkoholberoende konstnärers bilder ser ofta lite brokiga ut. Men om man tittar på hans 60-talslitografier, hur pass alkoholiserad kan man vara? Klarheten som finns i Mortensens senare bilder, även i de senaste. Dessa klara bilder vittnar inte om alkoholbesvär. Som med Wols, jag förstår klarheten, men jag har svårt att förstå det här ihop med alkohol. Hade han lagt av med spriten eller kan man göra sådana här bilder ändå?
– Han hade en storhetstid i Paris när han ledde galleriet och konkretismen, och han hade sina nyktra perioder när han må-lade allvar, sa Rolf Söderberg. När han skärpte sig så drack han inte mycket, sedan svek inspirationen och han hamnade i perioder. Många av våra stora poeter har väl varit periodare när det gäller alkohol, som Ekelöf och Lindegren till exempel. När de är verkligen kreativa gör de sina stora grejor. Det blev en brytning med Denise René, och Mortensen flyttade hem till Danmark och gifte sig med en kvinna som skärmade av honom. Han blev en folkskygg figur i Danmark och tog inte ens emot sina vänner.
Han dog på 80-talet. Denise är 85 år och har galleriet kvar.
– Vi har samlats här och talat om parisiska änkor. Alla känner vi några änkor, vi ser dem i drömmen, sa Olav Wirström och sjöng Je ne regrette rien.
– Visst, Rolf får boken om Konstnärshuset, sa Thomas Qvarsebo och köpte liksom Kurt Simons, undertecknad och många andra Rolf Söderbergs signerade bok Konstnärsänkor för närmare studium.

Batte Sahlin:
T.v.: Svenerik Jakobsson,Tarras Hollström, Ulf Abel m.fl.
T.h.: Nisse Stenqvist, 2003.

Birger Lundquist:
T.v.: Eigil Schwab bålar, 1942.
Axel Gauffin visar utställning.
T.h.: Kurt Jungstedt, 1942.
Otte Sköld, 1950.

Harry Wichmann:
T.v.: Lars Huck Hultgren föreläser.
Lasse Wellton m.fl.
T.h.: Homage à la Törneman, 1965.

Jens Tydén:
T.v.: Bengt Härdelin,
Kevork Zabounian,
Lennart Nyman,
Lars Halle Halldin m.fl.
T.h.: Mats Ergon,
Björn Krestesen,
Lajos Szelenyi.

Uno Stallarholm:
T.v.: Gustav Sundgren, Birger Norrman,
Sven Olof Rosén, Arvid Backlund,
Stig Sjödin.
William.fl.eetwood:
T.h.: Uno Stallarholm.
Karl Örbo:
T.h.: Holger Blom, 1947.

Batte Sahlin:
T.v.: Torsten Fridh, Tommy Widing, 1997.
T.h.: Sten Leijonhufvud,
Göran Brunius, 2002.

Mark Sylwan:
T.v.: Seinekaj, 1956.
Georg Lagerstedt:
T.v.: Höstkallt i ateljén.
T.h.: Montparnasse, 1956.

Lennart Olson – brofotograf – Lennart Olson
– Jag går 50 år tillbaka i tiden, till Paris, sa Lennart. När jag gick på Musée d’Art Moderne med kameran på magen träffade jag ett par svenskar, en fil.kand. Pontus Hultén och banktjänstemannen Olle Baertling. Ta en bild när jag målar på hotellet,
sa Baertling som talade mycket om den konkreta konsten och
att han skapade en ny verklighet. Jag fick något att tänka på och började jobba lite inspirerad av den här nonfigurativa konsten.
Det här är en bild från Slussen 1951. Det här är korrugerad plåt som fallit ner.
– På mitt plan innebar det här snarare att använda verkligheten, nån slags tolkning av den. Det föreställande spelade mindre roll samtidigt som det var en spänning att det föreställde något. Jag svärtade ner ytor, tog bort allt krafs och använde avmaskningar. Det retade många fotografer. Skomakaren ska bli vid sin läst, sa de. När Otte Sköld gjorde en redovisning av svensk fotografi på Nationalmuseum framhöll han särskilt att det inte var ett erkännande av fotografi som konst. Men experimentet var viktigt för mig och bekantskapen med Baertling fortsatte hemma. Jag fotade massor av hans dukar som låg under divaner och sängar, blev nästan heltidsanställd.
– Här är fotot med Karl Axel Pehrson, Olle Bonniér, Jones, Rodhe och Baertling, och högst upp Lars Rolf. I lårarna ligger deras utställning som ska till Paris. Nu for jag dit som freelancer, och Pontus och jag for omkring på vespa och intervjuade konstnärer. Stall Denise René med Richard Mortensen och Robert Jacobsen som skulpterar. Denise och Richard, de polade lite löst. Vasarely och Sonia Delaunay. Fläckmålare Sam Fancis med flickvän i en fuktskadad spegel. Man Ray som var intressantare som fotograf än som målare. Och här, en glad Arne Jones i Norrköping. Jag ställde ut konstnärsporträtten på Liljevalchs 1955. Varför inte i färg? I mitt fria fotografi tycker jag inte om färgbilder. Ett svartvitt fotografi är en abstraktion i sig själv eftersom färgen är utesluten, den är nånting annat än verkligheten.
Det här är Västerbron 1954. Många arkitekter trodde jag skulle föra verken till evigheten. Själv försörjde jag mig som brödfotograf åt Konstrevy, Tidningen Vi och NK. Det gav klirr i kassan
så jag kunde resa ut. Här är Corbusier 1958.
– Då bildade vi också Tio Fotografer, tio man under ett skynke, med olika specialiteter men med god gemenskap. 1961 kom Rörelse i konsten, aldrig har man skrattat så mycket på Moderna Museet. Jag plåtade mycket, bl.a. den här damen med sällskap. Bilden publicerades lite varstans i världen. Damen i fråga tog sedan kontakt med mig, hon sa att jag hade spolierat hennes äktenskap. Hon hade nämligen sagt till sin man att hon skulle åka till Västerås och hälsa på sin syster. Niometersutsmyckningen i fjärde höghuset, tre Tjörnbroar i tremetersförstoring, bägge ut-ställda på Museum of Modern Art. Tjörnbroarna blev frimärke, när bron blev påseglad steg samlarvärdet. Kosmisk ort i Dande-ryds sjukhus, i prickarna finns människor. Den kan vi inte ha, sa konstnämnden. Tills de återfann sig själva avbildade i prickarna, då var saken klar. Men glas var för dyrt att renovera, så den slets ut på tio år. 20 års filmande för tv. Lars Hall öppnade Camera Obscura och ville ha en utställning. Men jag har inga bilder, sa jag. Gör nya, sa Lars.
– Sigurd Lewerentz skulle porträtteras till Svenska statens porträttsamling på Gripsholm. Jag sätter mig inte framför en målarkludd, men grafikern Carl Erik Olsson har tagit ett porträtt på mig, ta det, sa Lewerentz. Men fotografi är inte tillräckligt hållbart så det underkändes. Då gjorde vännen Carl Erik ett gummitryck, bilden inbakad med kimrök och gummi arabicum på ett koppartryckspapper. Det är grejor som håller och porträttet accepterades. Jag började arbeta med gummitryck och fotogravyr som trycks från kopparplåtar, här en bild från Odenplan, här sitter en dam vid Fridhemsplan och väntar på grönt ljus, och det här är Öresundsbron.
– Vad säger en grafiker om det? sa Thomas Qvarsebo.
– Svartvita bilder, sa Mats Ergon. Man utesluter färgen för att abstrahera bilden, som Lennart sa. Och i fotogravyren och djuptrycket når man så oerhört långt ner i svärtan. Det skapas en svärta och ett ljus som ingen annan färg kan åstadkomma, det har färgforskare Bloy skrivit om i sin bok om Printing Ink.
– Stiliga bilder, sa Björn Melin. Att fota arkitektur. Fotografen vill göra en bra grej, men det har inget med ljuset att göra.
Finns det några svårigheter i det här? Att göra en bra dokumen-tation och att göra ett bra foto, mellan att dokumentera och att upptäcka. Spänningen med fotot är ju just det här, att man ser verkligheten på något sätt. En målning är abstrakt från början. En god vän som kände Bror Hjort sa att det var vansinnigt svårt att fota hans skulpturer. Tredimensionella föremål. Bror Hjort skulle skicka iväg en skulptur och såg en bild av den i tidningen morgonen därpå och blev orolig. Han ringde till Uppsala central. Har ni skickat ner lådan? Den var kvar. Han for till centralen, bröt up lådan och tittade på skulpturen. Ja, fullt så jävlig som på fotot är den ju inte, sa han.
– Samma problematik som när man ska måla porträtt, det går inte ihop. Antingen blir det en konstnärligt bra bild eller ett bra porträtt, sa Kevork Zabounian. Och när man använder färg tillförs en dimension. Målaren vet vad färg är, sedan kan man jobba kalligrafiskt med färgen.
– Jag gör grafiska bilder i svartvitt och jag har inget emot färg
i sig. Jag väljer svartvitt för att det är mitt språk, sa Lennart.
Men det är en väsentlig skillnad att göra en reproduktion av ex-empelvis en skulptur. Jag hade en konstsamlare som hette Ahren-berg, jag skulle fota hans Matisseskulpturer. Jag underordnade mig och försökte göra Matisse rättvisa, men om jag gör en utställning så ställer jag inte ut mina bilder av Matisseskulpturer. När jag går ut och fotograferar använder jag broar helt personligt, för mina egna syften. Broarkitekter är dessutom ofta helt anonyma.
– Men hur kom du in på det här med broar, undrade Jöran Modéer.
– En slump. Det är som med kvinnor ungefär, kärleken varar be-ständigt men föremålen skiftar. Jag tror alla som arbetar med skilda tekniker arbetar efter nån slags känsla som kanske i efterhand kan rekonstrueras, fast jag vet inte varför. Det svarade emot vad jag upplevde. När man uttrycker sig i något medium kopplar man bort medvetandet, det måste kännas i kroppen. Jag tror att det är den här känslan man ska jobba med, den som låser sig dogmatiskt kan gå vilse.
– Du visade en bild med korrugerad plåt, sedan försökte du abstrahera den, men då fyllde den inte dina krav. Du tyckte bilden med enbart korrugerade plåten var bättre, sa Mats Ergon. Du kan fotografera en bro eller Matisses skulpturer men du uppnår samma
resultat på något märkligt sätt. Du återger inte en skulptur eller
en bro utan skapar med den här svartvita bilden något helt annat.
En ny version, en egen värld som fascinerar och det räcker.
– Det här sista gjorde starkt intryck på mig, sa Lennart.
Den store fotografen Steichen, som också blev chef för Museum of Modern Arts fotografiavdelning, tog en bild av den franske skulptören Rodin som blivit oerhört känd, uppskattad och dess-utom dyr. Där gjorde alltså Steichen en tolkning som var helt unik utav Rodins skulptur. Han gjorde ett uttryck som nästan blev mer känt än den ursprungliga skulpturen.
– När du höll på var foto inte riktigt erkänt, i dag är fotografi nästan mer konst än måleri, åtminstone att döma av recensioner. Vad tycker du om det? undrade Jöran Modéer.
– Svårt att svara på, för jag har ju aldrig intresserat mig för om det jag gör är konst eller inte konst, sa Lennart. Det har aldrig varit min strävan att bli erkänd som konstnär, huvudsaken är
att det blir en bra bild. Oavsett om man har gått på akademi
eller inte. Vill du börja på grafikskolan, sa Philip von Schantz, men jag kände mig inte som mer konstnär när jag gick därifrån än när jag kom dit.
– När jag sedan gick över från foto till spelfilm, då dokumenter-ade jag. Jag ville visa en indisk familj, då försökte jag förmedla deras liv, en balans mellan livet och min bildsyn. Jag fotade 1700-talsbyggnader som använts i astronomiska sammanhang, som instrument. Olika sätt att greppa verkligheten. Jag ifrågasätter inte, men jag tänker på de här beskärningarna, vad finns kvar av byggnaderna. Att om jag gör en bild, så är det bilden som är det viktiga.
– När du fotograferar en skulptur så är det ett föremål som är framställt som ett konstverk, och har helt andra laddningar än en bro som mer kan betraktas som ett slags självklarhet, sa arkitekt-gästen. Dina två bilder från Västerbron förmedlar den här enorma dynamiken som arkitektur i form av byggnader, äldre broar, kan vara och ge utan att göra anspråk på att vara någonting konstnärligt, men med en oerhörd laddning i den enskilda detaljen. En väsentlig skillnad mellan att fotografera något som är framställt av en konstnär.
– Många tankar, sa Torkel. Det här fotointrycket som jag får går in i så mycket som man själv sysslar med. Här finns broar som väcker tankar genom ditt öga. En konstnär är väl en människa och omsätter det i bild. En konstnärlig känsla. Mitt problem be-träffande grafik och svartvitt, man kan förvanska föremålet med fotot, vi ser detta i en annan vinkel. Jag vill inte bli erkänd som konstnär men vill du bli erkänd som fotograf. Ja tack, säger du. Men det vi gör, som skulptör, målare, grafiker, om det vi har
utöver tekniken smittar av sig på det vi sysslar med, syns det i den fotografens bilder. För 20 år sedan var det fotorealismen som gällde.
– Bilden hjälper betraktaren att se, vi ger Lennart en bok med svartvita bilder, sa Thomas Qvarsebo och gav Lennart Kaj Piehls bordsteckningsbok.

Sam Westerholm:
T.v.: Göran Brunius, Ryno Frieberg.
T.h.: Sven Lundquist, Birger Forsberg m.fl.

Göran Brunius:
T.v.: Torkel Dahlstedt, Thomas Qvarsebo, Ruben Heleander, Mats Ergon.
T.h.: Johan Schmalensee, Jens Tydén m.fl.

Ryno Frieberg:
t v Evert Lundquist
Luck van Eijsbergen
Erik Linné
Jan Wahlman
Walter Huber. 1984
t h Holger Blom
Einar Palme
Rolf Wohlin

Ryno Frieberg:
T.v.: Luck van Eijsbergen, Erik Linné,
Jan Wahlman, Lennart Forsberg,
Walter Huber, 1984.
T.h.: Holger Blom, Evert Lundquist,
Einar Palme.

Åke Nothberg:
T.v.: Arne Hallén, 1924.
Einar Forseth, 1929.
T.h.: Rolf Trolle, Ludvig Peterson, Anselm Schultzberg.

Tord Falk:
T.v.: Trygve Carlsson, 1998.
Per Carm, 2002.
T.h.: Karl-Axel Larsson,
Mats Ergon, 2006.

Fred Andersson:
T.v.: Laserstrålar.
Kaj Piehl:
T.h.: Fred Andersson,
Batte Sahlin.

Rivningen av City och livet i gamla Klara.
Lennart af Petersens
– Ibland fungerar bilder som trampoliner. Ett elegant svanhopp ner i det förflutna. Men det var ju människor som bodde i husen, sa Lennart som fotograferat Klaras förvandling i stort som i smått. Jag brukar vanligtvis inte använda låga brännvidder och trixa,
men här har vi X-et och eleverna under en lektion i Sergelhuset, och Egon Möller-Nielsen i lanterninen. Nu går lanterninen bort, och nu är Konstfack Forum Romanum. Pelle Åberg står begrundande i sin ateljé. Jag har tryckt ihop perspektivet vid Sergelhuset och Konstfack och fotograferat Sergels torg efter förvandlingen
då Olle Nyman fått uppdraget att liva upp jättetorget med hjälp av trädkulisser.
- 1953 började det hela anspråkslöst. På ett tak satt två gubbar med spett och petade. Sedan blev det kätting med järnkula och ledighetskommittén stod och tittade på. Då satte man upp stora plank för att hindra flukten. De svarta hålen som stirrar på oss i fonden är fönster. En man på taket kör virke. Huset ska läggas i skottkärra och köras bort. De tre svarta nornorna i sandgropen ska bara till Husmoderns Varuhus som har REA. På en husfasad avtecknar sig resterna av 1700-talshuset på väggen. Har ni varit ute i kriget? frågade några nunnor som passerade. I första höghuset återfinns Baertlings målningar och spegelväggar. På Sheratons stängda gård står Wredeska palatsets portal som ensamt minnesmärke. Vid invigningen i Gallerian spelade orkestern Sorgemarsch ur Ragnarök, sedan följde Fyrverkerimusiken.
- Vi  stod och målade i övre etaget av Sergelhuset, sa Göran Brunius. På torget sålde hötorgsmålarna sina tavlor; 3:50 till 7:50 var priset. Vi köpte de billiga och målade över dom. Det var billigare än att gå till Beckers.
- Att ingen reagerade, sa Olle Eriksson, som mållös av häpnad betraktat folklivet och spillrorna av Sergels ateljé.
- Fanns det inga vettiga arkitekter som kunde hindra politikerna? Joakim Garpe önskade ju riva Strandvägen också, sa
Björn Blomberg.
- Varför gjorde ni det inte till er sak?  Hade man reagerat som vid almbråket hade något kanske hänt, sa Magnus Ahlgren.
- Hjalmar Mehr bodde vid Jakobsgatan med råttor och jävelskap. Han trodde bilarna var blodet i stadens ådror och han
ville ha bort det, sa Lennart. Beslutet från 20-30-talen verkställdes och Klarabergsgatan vidgades från 7 till 45 meter.

Birger Forsberg:
T.v.: Du är välkommen
om du är rumsren, 1969.
T.h.: Ernst Åkerbladh, 1966. Badande, 2003.
Ryno Frieberg:
T.h.: Birger Forsberg.

– 1953 började det hela anspråkslöst. På ett tak satt två gubbar med spett och petade. Sedan blev det kätting med järnkula och ledighetskommittén stod och tittade på. Då satte man upp stora plank för att hindra flukten. De svarta hålen som stirrar på oss i fonden är fönster. En man på taket kör virke. Huset ska läggas i skottkärra och köras bort. De tre svarta nornorna i sandgropen ska bara till Husmoderns Varuhus som har REA. På en husfasad avtecknar sig resterna av 1700-talshuset på väggen. Har ni varit ute i kriget? frågade några nunnor som passerade. I första höghuset återfinns Baertlings målningar och spegelväggar. På Sheratons stängda gård står Wredeska palatsets portal som ensamt minnesmärke. Vid invigningen i Gallerian spelade orkestern Sorgemarsch ur Ragnarök, sedan följde Fyrverkerimusiken.

– Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius.  Vi stod och målade i övre etaget av Sergelhuset, På torget sålde hötorgsmålarna sina tavlor; 3:50 till 7:50 var priset. Vi köpte
de billiga och målade över dem. Det var billigare än att gå till Beckers. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skällsordet var
arkitekt, ett vanligt tilltal.
– Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källar-våningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i
källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30–40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin Rörby. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela Hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad, sa Tengbom, när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.

Fred Andersson:
T.v.: Fredsalong.
Olle von Schewen:
T.h.: Holger Blom, 1964.

Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel
Martin Rörby
– Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från Arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första Hötorgscity, inte om Regeringsgatan–Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946–51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.

–

– Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gågata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen. Första höghuset sägs vara påverkad av amerikansk arkitektur, men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Lever House -49. Mies van der Rohes Seagram Building ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.

Ernst Åkerbladh:
T.v.: Sven Erik Skawonius, Louis Bastin.
T.h.: Jan Wahlman, Harry Wichmann.

– David Helldén levde som han lärde, med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem, men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg framför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergels torg, Piet Heins superellips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då! Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén, som var god vän med både Öhrström och Baertling, hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.

Peter Dahl:
T.v.: Trüquemülle.
T.h.: Barnen leker sig fram.

– Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här, så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan. Arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuccino. Men hotellet i första höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.

– Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser de det här?  Första skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f.d. främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dem!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skällsordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här ge-nom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömmer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela Hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad, sa Tengbom, när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin Rörby. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Fritz von Dardel
T.v.: 2 ggr F W Scholander,
arkitekt och doktor.
F W Scholander:
T.h.: Förslag till Konstnärshus
på Strömsholm, 1890-tal.

– För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
– Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dem!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skällsordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här ge-nom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömmer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela Hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad, sa Tengbom, när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin Rörby. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

– Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20–30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta bort hela Hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad, sa Tengbom, när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin Rörby. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

– Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
– Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
– Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin Rörby. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
– Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Batte Sahlin:
T.v.: Bengt Lindroos, 1984.
Peder Alton, 2003.
T.h.: Rune Jansson, Karl-Erik Häggblad.

Stockholms stadsplanering
Per Anders Fogelström,
vid protokollet Sven Olof Rosén
– Jag har diskuterat kvällens ämne ett flertal gånger med stads-planedirektör Göran Sidenbladh, sa Per Anders Fogelström. Sidenbladh brukar säga att det är ingenting att göra åt det när verket redan är färdigt. Chansen till en fruktbar diskussion är därför inte den allra bästa. Stadsplaneraren är en ny gud för oss, vi får rätta oss efter honom. Men tvivlare finns. På senare år säger man dock att den typ av förort som skapades efter kriget inte är bra. Det verkar som om man börjat tröttna på Vällingby. Jag är ingen motståndare till villan och radhuset, tvärtom, men det var fel att åka flera mil utåt landet för att åka hiss i ett höghus. Idealen växlar snabbt. Dahlströms utredning om trivseln i Söderort blev en chock. Man fick börja rita in låga smalhus, sen byggde man Centrumhus. Ingen restaurang ville öppna, det blev konditori i stället. Det är sånt som gör oss till tvivlare.
- Hötorget har tydligen blivit den plats dit förortsborna ska längta, och krypa opp ur sina tunnelhål! Tittar man på stadens sigill visar det en stad med murar vid vattnet. På de senaste 20 åren har man försökt sudda ut särdragen. Arkitekterna bör klä sig i fårskinnspäls och titta på sina hus vintertid, ganska olika de sommarsolsgrönskehus de älskar att rita. Den som vill ha utrymme och avskildhet får betala för det utanför stan. Många av de nya förorterna består av mystiska labyrinter, omöjliga att orientera sig i. tillfälligheter, tappade bitar. Innerstaden har ett klart mönster. Man måste ge innebyggarna i de unga områdena ett grundmaterial att arbeta med. Jag vet att stadsplanerna har det svårt, själv är jag innerstadsromantiker, men de nya förorterna är sterila konstruktioner - man måste försöka bygga en fortsättning på en riktig stad i stället, kanske hitta helt andra vägar. det ska i varje fall inte vara en massa småstäder, med döende tallar, ankdammar etc.
- Inget blir så dåligt som man fruktat, inget blir så bra som man hoppats, sa Sidenbladh med kullrig och rynkad panna. Det är april och jag har börjat skrapa min segelbåt på varvet. Det är svårt att få en segelbåt, exempelvis en fullriggare, segelklar, den ska trimmas, det ska skaffas besättning osv. Särskilt svårt är det om fullriggaren är en stadsförvaltning.  Därför är det intressant att diskutera Stockholm, för Stockholm är en unik stad. Vem bestämmer när ett område ska bebyggas, och hur? Stockholm har under de sista 50 åren varit i den situationen att all mark som behövs för bebyggelse ägts av stan själv. Sen 1943 har det varit så att inga byggare kunnat bygga utan finanshjälp från staden. Dessa billiga pengar har lämnats med villkor att hyrorna ska hållas på en viss nivå och lägenheterna av enviss sort etc.
- Det har varit olika omdömen om Hötorgscity. En del anmärker på att det är likadana butiker överallt, samma plasthinkar, och efterlyser det ädla i stadsbyggnadskonsten. Hötorgscity är ett förortscentrum som slagit ut i blom mitt i innerstan, säger somliga. Efter ett par anfall av idealkolik blir man bränd, alla plantor lönar sig inte att vattna. Går man i Farsta frågar man sig vad som har växtkraft, och får erfarenheter. För att skriva en kort historia måste man gå tillbaka till Nationalföreningen för emigrationens bekämpande. Det var den som var barnmorska för egnahemsrörelsen här i landet. Det var en stor idé, att söka få ut folk från den sammanpackade stan. På det sättet byggdes våra trädgårdsstäder. Småstugebyrån har fortfarande köer.
- Husen i förorterna som blir lediga betalas med oaptitliga överpriser. Från 1931 till 1941 satte man fullriggaren på Smalhuskursen. Man var angelägen skaffa folk soliga lägenheter, men hade inte ork över att ge dessa samhällen en bra struktur. 1938 kom Gotthard Johansson och talade om en radhussåningsmaskin, med stora och lilla valsen. Småhusstadsdelarna var gjorda som hus i park. På 40-talet sattes ny kurs, skulle ge rikare miljö, centra och liknande, men fick inte tillstånd. Kom underfund med att stadens affärsmän inte var villiga att öppna om det bara fanns tio tusen personer, som reste till stan och handlade. Fanns det tjugofem tusen blev det något annat, trodde man. Och det blev det, Nu är den period slut när man byggde efter idéer.
- För stadsplaneringen efter 1960 måste särskilt två faktorer tas i beaktande: Tomtjobberiet och biltrafiken. Alla firmor vill ha sina områden exploaterade. Bara avloppsfrågan är klar sätter man igång med bygget. I rektangeln Stockholm-Malmö-Göteborg-Gävle kommer det att uppstå klumpar av halvexploaterade områden med fabriker, där folk kommer att svära över att inga parkeringsplatser finns. Vad Stockholmsområdet beträffar är framtidsplanen denna: Bebyggelsen kommer att bli koncentrerad, med tomma områden emellan. Men inget byggs som inte Fogelström vill ha det. Det blir några stora hus, men tallar och dylikt kommer att påminna oss om skogsbrynet. Utvecklingen går därhän att bebyggelsen spills ut över landskapet, den ombonade vintermiljön kommer att saknas.
- Jag tycker inte Sidenbladh verkar särskilt entusiastisk, sa Per Anders Fogelström. Har vi kapitulerat för bilen? Ska man ha två bilar, en för frun att shoppa i och en för herrn till stan? Kan vi inte försöka rädda bilden av vår stad, det är ändå dit folk söker sig.
- I min familj är det frun som har bilen, jag får låna den, sa Sidenbladh.
- Vi beklagar att skogar, dalar och ängar går till bostadsområden, fast var skulle man annars bygga,  sa ordf. Kurt Ullberger. Men det går för fort och fult. På Utopia hade vi sett vad vi sluppit se, men nu för tiden slipper vi inte se någonting, och tvingas dessutom bo i det. Ska månne Farsta och Vällingby fostra sentimentala skalder som Fogelström, som kommer att i sin tur gråta över deras ungdoms Vällingby.
- Ja, hur ska det gå för människan? undrade Göran Brunius. Måste människan som art hållas inom stängsel. Stadsplanedirektören tror att det även går att införliva många människor med naturen. Och Fogelström svärmar för staden, det är många som genom slumtillvaro betalar för detta. Vad säger att inte talgoxarna har rätt till naturen? Stad är stad, natur är natur. Vi målare far till underutvecklade länder, där människorna är lumphögar, vi far inte till Vällingby för att arbeta.
- Stadsbor måste bo nära centrum, det vansinniga Vällingby är inte byggt för människor, sa Gunnar Persson.
- Konstnärerna längtar in till stan, sa den obotligt romantiske Stig Kjellin. Bygg lite tavernor och småkrogar i de nya städerna, gör inte det hela till operationssal! Vi som har rännstenskaraktär vill ha stan kvar.
- Jag är kanske för gammal för yttra mig, sa Axel Sjögren, men var är musiken i funkisbygget? När jag och Hjortzberg satt på Torbåten vände vi demonstrativt ryggen åt Danviksklippans perpendikelbebyggelsestyggelse.
- Jag har varit mantalsskriven i 30 år på Köpmangatan 5, sa Yngve Andersson. Numera har jag postadress Johanneshov och jag blev rörd när min lilla flicka kom hem med en hästhovsört. Jag skulle inte vilja se mina barn växa upp bakom Gamla Sans fasader.
- Alldeles riktigt, tyckte Sterner. Växlingen mellan slutenhet och grönska passar familjen. Men i Vällingby har höghuset tagit död på naturen. Visst är det fascinerande med en stenstad, i vissa delar som exempelvis Strandvägen, men att fördöma den andra sortens stad är att gå för långt.
- Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som.fl.yttat in, sa William.fl.eetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader
är det dåligt väder.
- Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius. I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
-  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
- Det är kanske meningen att vi ska bli så lika
att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

Jan Åman:
T.v.: Nils Furto Björklund, minnesbild, 2007.
Tarras Hollström:
T.h.: Ruben Heleander.

– Hötorget har tydligen blivit den plats dit förortsborna ska längta, och krypa opp ur sina tunnelhål! Tittar man på stadens sigill visar det en stad med murar vid vattnet. På de senaste 20 åren har man försökt sudda ut särdragen. Arkitekterna bör klä sig i fårskinnspäls och titta på sina hus vintertid, ganska olika de sommarsolsgrönskehus de älskar att rita. Den som vill ha utrymme och avskildhet får betala för det utanför stan. Många av de nya förorterna består av mystiska labyrinter, omöjliga att orientera sig i. Tillfälligheter, tappade bitar. Innerstaden har ett klart mönster. Man måste ge innebyggarna i de unga områdena ett grundmaterial att arbeta med. Jag vet att stadsplanerna har det svårt, själv är jag innerstadsromantiker, men de nya förorterna är sterila konstruktioner – man måste försöka bygga en fortsättning på en riktig stad i stället, kanske hitta helt andra vägar. Det ska i varje fall inte vara en massa småstäder, med döende tallar, ankdammar etc.
- Inget blir så dåligt som man fruktat, inget blir så bra som man hoppats, sa Sidenbladh med kullrig och rynkad panna. Det är april och jag har börjat skrapa min segelbåt på varvet. Det är svårt att få en segelbåt, exempelvis en fullriggare, segelklar, den ska trimmas, det ska skaffas besättning osv. Särskilt svårt är det om fullriggaren är en stadsförvaltning.  Därför är det intressant att diskutera Stockholm, för Stockholm är en unik stad. Vem bestämmer när ett område ska bebyggas, och hur? Stockholm har under de sista 50 åren varit i den situationen att all mark som behövs för bebyggelse ägts av stan själv. Sen 1943 har det varit så att inga byggare kunnat bygga utan finanshjälp från staden. Dessa billiga pengar har lämnats med villkor att hyrorna ska hållas på en viss nivå och lägenheterna av enviss sort etc.
- Det har varit olika omdömen om Hötorgscity. En del anmärker på att det är likadana butiker överallt, samma plasthinkar, och efterlyser det ädla i stadsbyggnadskonsten. Hötorgscity är ett förortscentrum som slagit ut i blom mitt i innerstan, säger somliga. Efter ett par anfall av idealkolik blir man bränd, alla plantor lönar sig inte att vattna. Går man i Farsta frågar man sig vad som har växtkraft, och får erfarenheter. För att skriva en kort historia måste man gå tillbaka till Nationalföreningen för emigrationens bekämpande. Det var den som var barnmorska för egnahemsrörelsen här i landet. Det var en stor idé, att söka få ut folk från den sammanpackade stan. På det sättet byggdes våra trädgårdsstäder. Småstugebyrån har fortfarande köer.
- Husen i förorterna som blir lediga betalas med oaptitliga överpriser. Från 1931 till 1941 satte man fullriggaren på Smalhuskursen. Man var angelägen skaffa folk soliga lägenheter, men hade inte ork över att ge dessa samhällen en bra struktur. 1938 kom Gotthard Johansson och talade om en radhussåningsmaskin, med stora och lilla valsen. Småhusstadsdelarna var gjorda som hus i park. På 40-talet sattes ny kurs, skulle ge rikare miljö, centra och liknande, men fick inte tillstånd. Kom underfund med att stadens affärsmän inte var villiga att öppna om det bara fanns tio tusen personer, som reste till stan och handlade. Fanns det tjugofem tusen blev det något annat, trodde man. Och det blev det, Nu är den period slut när man byggde efter idéer.
- För stadsplaneringen efter 1960 måste särskilt två faktorer tas i beaktande: Tomtjobberiet och biltrafiken. Alla firmor vill ha sina områden exploaterade. Bara avloppsfrågan är klar sätter man igång med bygget. I rektangeln Stockholm-Malmö-Göteborg-Gävle kommer det att uppstå klumpar av halvexploaterade områden med fabriker, där folk kommer att svära över att inga parkeringsplatser finns. Vad Stockholmsområdet beträffar är framtidsplanen denna: Bebyggelsen kommer att bli koncentrerad, med tomma områden emellan. Men inget byggs som inte Fogelström vill ha det. Det blir några stora hus, men tallar och dylikt kommer att påminna oss om skogsbrynet. Utvecklingen går därhän att bebyggelsen spills ut över landskapet, den ombonade vintermiljön kommer att saknas.
- Jag tycker inte Sidenbladh verkar särskilt entusiastisk, sa Per Anders Fogelström. Har vi kapitulerat för bilen? Ska man ha två bilar, en för frun att shoppa i och en för herrn till stan? Kan vi inte försöka rädda bilden av vår stad, det är ändå dit folk söker sig.
- I min familj är det frun som har bilen, jag får låna den, sa Sidenbladh.
- Vi beklagar att skogar, dalar och ängar går till bostadsområden, fast var skulle man annars bygga,  sa ordf. Kurt Ullberger. Men det går för fort och fult. På Utopia hade vi sett vad vi sluppit se, men nu för tiden slipper vi inte se någonting, och tvingas dessutom bo i det. Ska månne Farsta och Vällingby fostra sentimentala skalder som Fogelström, som kommer att i sin tur gråta över deras ungdoms Vällingby.
- Ja, hur ska det gå för människan? undrade Göran Brunius. Måste människan som art hållas inom stängsel. Stadsplanedirektören tror att det även går att införliva många människor med naturen. Och Fogelström svärmar för staden, det är många som genom slumtillvaro betalar för detta. Vad säger att inte talgoxarna har rätt till naturen? Stad är stad, natur är natur. Vi målare far till underutvecklade länder, där människorna är lumphögar, vi far inte till Vällingby för att arbeta.
- Stadsbor måste bo nära centrum, det vansinniga Vällingby är inte byggt för människor, sa Gunnar Persson.
- Konstnärerna längtar in till stan, sa den obotligt romantiske Stig Kjellin. Bygg lite tavernor och småkrogar i de nya städerna, gör inte det hela till operationssal! Vi som har rännstenskaraktär vill ha stan kvar.
- Jag är kanske för gammal för yttra mig, sa Axel Sjögren, men var är musiken i funkisbygget? När jag och Hjortzberg satt på Torbåten vände vi demonstrativt ryggen åt Danviksklippans perpendikelbebyggelsestyggelse.
- Jag har varit mantalsskriven i 30 år på Köpmangatan 5, sa Yngve Andersson. Numera har jag postadress Johanneshov och jag blev rörd när min lilla flicka kom hem med en hästhovsört. Jag skulle inte vilja se mina barn växa upp bakom Gamla Sans fasader.
- Alldeles riktigt, tyckte Sterner. Växlingen mellan slutenhet och grönska passar familjen. Men i Vällingby har höghuset tagit död på naturen. Visst är det fascinerande med en stenstad, i vissa delar som exempelvis Strandvägen, men att fördöma den andra sortens stad är att gå för långt.
- Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som.fl.yttat in, sa William.fl.eetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader
är det dåligt väder.
- Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius. I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
-  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
- Det är kanske meningen att vi ska bli så lika
att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

– Inget blir så dåligt som man fruktat, inget blir så bra som man hoppats, sa Sidenbladh med kullrig och rynkad panna. Det är april och jag har börjat skrapa min segelbåt på varvet. Det är svårt att få en segelbåt, exempelvis en fullriggare, segelklar, den ska trimmas, det ska skaffas besättning o.s.v. Särskilt svårt är det om fullriggaren är en stadsförvaltning.  Därför är det intressant att diskutera Stockholm, för Stockholm är en unik stad. Vem bestämmer när ett område ska bebyggas, och hur? Stockholm har under de sista 50 åren varit i den situationen att all mark som behövs för bebyggelse ägts av stan själv. Sen 1943 har det varit så att inga byggare kunnat bygga utan finanshjälp från staden. Dessa billiga pengar har lämnats med villkor att hyrorna ska hållas på en viss nivå och lägenheterna av en viss sort etc.

– Det har varit olika omdömen om Hötorgscity. En del anmärker på att det är likadana butiker överallt, samma plasthinkar, och efterlyser det ädla i stadsbyggnadskonsten. Hötorgscity är ett förortscentrum som slagit ut i blom mitt i innerstan, säger somliga. Efter ett par anfall av idealkolik blir man bränd, alla plantor lönar sig inte att vattna. Går man i Farsta frågar man sig vad som har växtkraft, och får erfarenheter. För att skriva en kort historia måste man gå tillbaka till Nationalföreningen för emigrationens bekämpande. Det var den som var barnmorska för egnahemsrörelsen här i landet. Det var en stor idé, att söka få ut folk från den sammanpackade stan. På det sättet byggdes våra trädgårdsstäder. Småstugebyrån har fortfarande köer.
- Husen i förorterna som blir lediga betalas med oaptitliga överpriser. Från 1931 till 1941 satte man fullriggaren på Smalhuskursen. Man var angelägen skaffa folk soliga lägenheter, men hade inte ork över att ge dessa samhällen en bra struktur. 1938 kom Gotthard Johansson och talade om en radhussåningsmaskin, med stora och lilla valsen. Småhusstadsdelarna var gjorda som hus i park. På 40-talet sattes ny kurs, skulle ge rikare miljö, centra och liknande, men fick inte tillstånd. Kom underfund med att stadens affärsmän inte var villiga att öppna om det bara fanns tio tusen personer, som reste till stan och handlade. Fanns det tjugofem tusen blev det något annat, trodde man. Och det blev det, Nu är den period slut när man byggde efter idéer.
- För stadsplaneringen efter 1960 måste särskilt två faktorer tas i beaktande: Tomtjobberiet och biltrafiken. Alla firmor vill ha sina områden exploaterade. Bara avloppsfrågan är klar sätter man igång med bygget. I rektangeln Stockholm-Malmö-Göteborg-Gävle kommer det att uppstå klumpar av halvexploaterade områden med fabriker, där folk kommer att svära över att inga parkeringsplatser finns. Vad Stockholmsområdet beträffar är framtidsplanen denna: Bebyggelsen kommer att bli koncentrerad, med tomma områden emellan. Men inget byggs som inte Fogelström vill ha det. Det blir några stora hus, men tallar och dylikt kommer att påminna oss om skogsbrynet. Utvecklingen går därhän att bebyggelsen spills ut över landskapet, den ombonade vintermiljön kommer att saknas.
- Jag tycker inte Sidenbladh verkar särskilt entusiastisk, sa Per Anders Fogelström. Har vi kapitulerat för bilen? Ska man ha två bilar, en för frun att shoppa i och en för herrn till stan? Kan vi inte försöka rädda bilden av vår stad, det är ändå dit folk söker sig.
- I min familj är det frun som har bilen, jag får låna den, sa Sidenbladh.
- Vi beklagar att skogar, dalar och ängar går till bostadsområden, fast var skulle man annars bygga,  sa ordf. Kurt Ullberger. Men det går för fort och fult. På Utopia hade vi sett vad vi sluppit se, men nu för tiden slipper vi inte se någonting, och tvingas dessutom bo i det. Ska månne Farsta och Vällingby fostra sentimentala skalder som Fogelström, som kommer att i sin tur gråta över deras ungdoms Vällingby.
- Ja, hur ska det gå för människan? undrade Göran Brunius. Måste människan som art hållas inom stängsel. Stadsplanedirektören tror att det även går att införliva många människor med naturen. Och Fogelström svärmar för staden, det är många som genom slumtillvaro betalar för detta. Vad säger att inte talgoxarna har rätt till naturen? Stad är stad, natur är natur. Vi målare far till underutvecklade länder, där människorna är lumphögar, vi far inte till Vällingby för att arbeta.
- Stadsbor måste bo nära centrum, det vansinniga Vällingby är inte byggt för människor, sa Gunnar Persson.
- Konstnärerna längtar in till stan, sa den obotligt romantiske Stig Kjellin. Bygg lite tavernor och småkrogar i de nya städerna, gör inte det hela till operationssal! Vi som har rännstenskaraktär vill ha stan kvar.
- Jag är kanske för gammal för yttra mig, sa Axel Sjögren, men var är musiken i funkisbygget? När jag och Hjortzberg satt på Torbåten vände vi demonstrativt ryggen åt Danviksklippans perpendikelbebyggelsestyggelse.
- Jag har varit mantalsskriven i 30 år på Köpmangatan 5, sa Yngve Andersson. Numera har jag postadress Johanneshov och jag blev rörd när min lilla flicka kom hem med en hästhovsört. Jag skulle inte vilja se mina barn växa upp bakom Gamla Sans fasader.
- Alldeles riktigt, tyckte Sterner. Växlingen mellan slutenhet och grönska passar familjen. Men i Vällingby har höghuset tagit död på naturen. Visst är det fascinerande med en stenstad, i vissa delar som exempelvis Strandvägen, men att fördöma den andra sortens stad är att gå för långt.
- Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som.fl.yttat in, sa William.fl.eetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader
är det dåligt väder.
- Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius. I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
-  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
- Det är kanske meningen att vi ska bli så lika
att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

Nils Furto Björklund:
T.v.: Einar Palme, 1968.
T.h.: Carl Hampus Bergman, 1967. Gustaf Svensson, 1941.

– Husen i förorterna som blir lediga betalas med oaptitliga överpriser. Från 1931 till 1941 satte man fullriggaren på Smalhuskursen. Man var angelägen att skaffa folk soliga lägenheter,
men hade inte ork över att ge dessa samhällen en bra struktur. 1938 kom Gotthard Johansson och talade om en radhussåningsmaskin, med stora och lilla valsen. Småhusstadsdelarna var gjorda som hus i park. På 40-talet sattes ny kurs, skulle ge rikare miljö, centra och liknande, men fick inte tillstånd. Kom underfund med att stadens affärsmän inte var villiga att öppna om det bara fanns tio tusen personer, som reste till stan och handlade. Fanns det tjugofem tusen blev det något annat, trodde man. Och det blev det, Nu är den period slut när man byggde efter idéer.
- För stadsplaneringen efter 1960 måste särskilt två faktorer tas i beaktande: Tomtjobberiet och biltrafiken. Alla firmor vill ha sina områden exploaterade. Bara avloppsfrågan är klar sätter man igång med bygget. I rektangeln Stockholm-Malmö-Göteborg-Gävle kommer det att uppstå klumpar av halvexploaterade områden med fabriker, där folk kommer att svära över att inga parkeringsplatser finns. Vad Stockholmsområdet beträffar är framtidsplanen denna: Bebyggelsen kommer att bli koncentrerad, med tomma områden emellan. Men inget byggs som inte Fogelström vill ha det. Det blir några stora hus, men tallar och dylikt kommer att påminna oss om skogsbrynet. Utvecklingen går därhän att bebyggelsen spills ut över landskapet, den ombonade vintermiljön kommer att saknas.
- Jag tycker inte Sidenbladh verkar särskilt entusiastisk, sa Per Anders Fogelström. Har vi kapitulerat för bilen? Ska man ha två bilar, en för frun att shoppa i och en för herrn till stan? Kan vi inte försöka rädda bilden av vår stad, det är ändå dit folk söker sig.
- I min familj är det frun som har bilen, jag får låna den, sa Sidenbladh.
- Vi beklagar att skogar, dalar och ängar går till bostadsområden, fast var skulle man annars bygga,  sa ordf. Kurt Ullberger. Men det går för fort och fult. På Utopia hade vi sett vad vi sluppit se, men nu för tiden slipper vi inte se någonting, och tvingas dessutom bo i det. Ska månne Farsta och Vällingby fostra sentimentala skalder som Fogelström, som kommer att i sin tur gråta över deras ungdoms Vällingby.
- Ja, hur ska det gå för människan? undrade Göran Brunius. Måste människan som art hållas inom stängsel. Stadsplanedirektören tror att det även går att införliva många människor med naturen. Och Fogelström svärmar för staden, det är många som genom slumtillvaro betalar för detta. Vad säger att inte talgoxarna har rätt till naturen? Stad är stad, natur är natur. Vi målare far till underutvecklade länder, där människorna är lumphögar, vi far inte till Vällingby för att arbeta.
- Stadsbor måste bo nära centrum, det vansinniga Vällingby är inte byggt för människor, sa Gunnar Persson.
- Konstnärerna längtar in till stan, sa den obotligt romantiske Stig Kjellin. Bygg lite tavernor och småkrogar i de nya städerna, gör inte det hela till operationssal! Vi som har rännstenskaraktär vill ha stan kvar.
- Jag är kanske för gammal för yttra mig, sa Axel Sjögren, men var är musiken i funkisbygget? När jag och Hjortzberg satt på Torbåten vände vi demonstrativt ryggen åt Danviksklippans perpendikelbebyggelsestyggelse.
- Jag har varit mantalsskriven i 30 år på Köpmangatan 5, sa Yngve Andersson. Numera har jag postadress Johanneshov och jag blev rörd när min lilla flicka kom hem med en hästhovsört. Jag skulle inte vilja se mina barn växa upp bakom Gamla Sans fasader.
- Alldeles riktigt, tyckte Sterner. Växlingen mellan slutenhet och grönska passar familjen. Men i Vällingby har höghuset tagit död på naturen. Visst är det fascinerande med en stenstad, i vissa delar som exempelvis Strandvägen, men att fördöma den andra sortens stad är att gå för långt.
- Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som.fl.yttat in, sa William.fl.eetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader
är det dåligt väder.
- Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius. I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
-  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
- Det är kanske meningen att vi ska bli så lika
att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

– För stadsplaneringen efter 1960 måste särskilt två faktorer tas
i beaktande: tomtjobberiet och biltrafiken. Alla firmor vill ha sina områden exploaterade. Bara avloppsfrågan är klar sätter man igång med bygget. I rektangeln Stockholm–Malmö–Göteborg-Gävle kommer det att uppstå klumpar av halvexploaterade områden med fabriker, där folk kommer att svära över att inga parkeringsplatser finns. Vad Stockholmsområdet beträffar är framtidsplanen denna: Bebyggelsen kommer att bli koncentrerad, med tomma områden emellan. Men inget byggs som inte Fogelström vill ha det. Det blir några stora hus, men tallar och dylikt kommer att påminna oss om skogsbrynet. Utvecklingen går därhän att bebyggelsen spills ut över landskapet, den ombonade vintermiljön kommer att saknas.
- Jag tycker inte Sidenbladh verkar särskilt entusiastisk, sa Per Anders Fogelström. Har vi kapitulerat för bilen? Ska man ha två bilar, en för frun att shoppa i och en för herrn till stan? Kan vi inte försöka rädda bilden av vår stad, det är ändå dit folk söker sig.
- I min familj är det frun som har bilen, jag får låna den, sa Sidenbladh.
- Vi beklagar att skogar, dalar och ängar går till bostadsområden, fast var skulle man annars bygga,  sa ordf. Kurt Ullberger. Men det går för fort och fult. På Utopia hade vi sett vad vi sluppit se, men nu för tiden slipper vi inte se någonting, och tvingas dessutom bo i det. Ska månne Farsta och Vällingby fostra sentimentala skalder som Fogelström, som kommer att i sin tur gråta över deras ungdoms Vällingby.
- Ja, hur ska det gå för människan? undrade Göran Brunius. Måste människan som art hållas inom stängsel. Stadsplanedirektören tror att det även går att införliva många människor med naturen. Och Fogelström svärmar för staden, det är många som genom slumtillvaro betalar för detta. Vad säger att inte talgoxarna har rätt till naturen? Stad är stad, natur är natur. Vi målare far till underutvecklade länder, där människorna är lumphögar, vi far inte till Vällingby för att arbeta.
- Stadsbor måste bo nära centrum, det vansinniga Vällingby är inte byggt för människor, sa Gunnar Persson.
- Konstnärerna längtar in till stan, sa den obotligt romantiske Stig Kjellin. Bygg lite tavernor och småkrogar i de nya städerna, gör inte det hela till operationssal! Vi som har rännstenskaraktär vill ha stan kvar.
- Jag är kanske för gammal för yttra mig, sa Axel Sjögren, men var är musiken i funkisbygget? När jag och Hjortzberg satt på Torbåten vände vi demonstrativt ryggen åt Danviksklippans perpendikelbebyggelsestyggelse.
- Jag har varit mantalsskriven i 30 år på Köpmangatan 5, sa Yngve Andersson. Numera har jag postadress Johanneshov och jag blev rörd när min lilla flicka kom hem med en hästhovsört. Jag skulle inte vilja se mina barn växa upp bakom Gamla Sans fasader.
- Alldeles riktigt, tyckte Sterner. Växlingen mellan slutenhet och grönska passar familjen. Men i Vällingby har höghuset tagit död på naturen. Visst är det fascinerande med en stenstad, i vissa delar som exempelvis Strandvägen, men att fördöma den andra sortens stad är att gå för långt.
- Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som.fl.yttat in, sa William.fl.eetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader
är det dåligt väder.
- Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius. I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
-  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
- Det är kanske meningen att vi ska bli så lika
att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

Ryno Frieberg:
T.v.: Yngve Andersson,
Kurt Ullberger, 1977.
T.h.: Eric Linus Linné.
Holger Frykenstedt, 1977.

– Jag tycker inte Sidenbladh verkar särskilt entusiastisk, sa Per Anders Fogelström. Har vi kapitulerat för bilen? Ska man ha två bilar, en för frun att shoppa i och en för herrn till stan? Kan vi inte försöka rädda bilden av vår stad, det är ändå dit folk söker sig.
– I min familj är det frun som har bilen, jag får låna den,
sa Sidenbladh.
– Vi beklagar att skogar, dalar och ängar går till bostadsområden, fast var skulle man annars bygga,  sa ordf. Kurt Ullberger. Men det går för fort och fult. På Utopia hade vi sett vad vi sluppit se,
men nu för tiden slipper vi inte se någonting, och tvingas dessutom bo i det. Ska månne Farsta och Vällingby fostra sentimentala skalder som Fogelström, som kommer att i sin tur gråta över deras ungdoms Vällingby.
- Ja, hur ska det gå för människan? undrade Göran Brunius. Måste människan som art hållas inom stängsel. Stadsplanedirektören tror att det även går att införliva många människor med naturen. Och Fogelström svärmar för staden, det är många som genom slumtillvaro betalar för detta. Vad säger att inte talgoxarna har rätt till naturen? Stad är stad, natur är natur. Vi målare far till underutvecklade länder, där människorna är lumphögar, vi far inte till Vällingby för att arbeta.
- Stadsbor måste bo nära centrum, det vansinniga Vällingby är inte byggt för människor, sa Gunnar Persson.
- Konstnärerna längtar in till stan, sa den obotligt romantiske Stig Kjellin. Bygg lite tavernor och småkrogar i de nya städerna, gör inte det hela till operationssal! Vi som har rännstenskaraktär vill ha stan kvar.
- Jag är kanske för gammal för yttra mig, sa Axel Sjögren, men var är musiken i funkisbygget? När jag och Hjortzberg satt på Torbåten vände vi demonstrativt ryggen åt Danviksklippans perpendikelbebyggelsestyggelse.
- Jag har varit mantalsskriven i 30 år på Köpmangatan 5, sa Yngve Andersson. Numera har jag postadress Johanneshov och jag blev rörd när min lilla flicka kom hem med en hästhovsört. Jag skulle inte vilja se mina barn växa upp bakom Gamla Sans fasader.
- Alldeles riktigt, tyckte Sterner. Växlingen mellan slutenhet och grönska passar familjen. Men i Vällingby har höghuset tagit död på naturen. Visst är det fascinerande med en stenstad, i vissa delar som exempelvis Strandvägen, men att fördöma den andra sortens stad är att gå för långt.
- Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som.fl.yttat in, sa William.fl.eetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader
är det dåligt väder.
- Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius. I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
-  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
- Det är kanske meningen att vi ska bli så lika
att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

Anders Högberg:
T.v.: Andreas Ribbung,
Björn Krestesen, 2001.
Ryno Frieberg:
T.h.: Leopold Fare.
(?): andreas ribbung, björn krestesen. 2001
Ryno Frieberg: leopold fare
t h Batte Sahlin: rune jansson
Jens Tydén: bengt härdelin, matti nurmi

– Ja, hur ska det gå för människan?, undrade Göran Brunius. Måste människan som art hållas inom stängsel. Stadsplanedirektören tror att det även går att införliva många människor med naturen. Och Fogelström svärmar för staden, det är många som genom slumtillvaro betalar för detta. Vad säger att inte
talgoxarna har rätt till naturen? Stad är stad, natur är natur.
Vi målare far till underutvecklade länder, där människorna är lumphögar, vi far inte till Vällingby för att arbeta.
– Stadsbor måste bo nära centrum, det vansinniga Vällingby är inte byggt för människor, sa Gunnar Persson.
– Konstnärerna längtar in till stan, sa den obotligt romantiske Stig Kjellin. Bygg lite tavernor och småkrogar i de nya städerna, gör inte det hela till operationssal! Vi som har rännstenskaraktär vill ha stan kvar.
- Jag är kanske för gammal för yttra mig, sa Axel Sjögren, men var är musiken i funkisbygget? När jag och Hjortzberg satt på Torbåten vände vi demonstrativt ryggen åt Danviksklippans perpendikelbebyggelsestyggelse.
- Jag har varit mantalsskriven i 30 år på Köpmangatan 5, sa Yngve Andersson. Numera har jag postadress Johanneshov och jag blev rörd när min lilla flicka kom hem med en hästhovsört. Jag skulle inte vilja se mina barn växa upp bakom Gamla Sans fasader.
- Alldeles riktigt, tyckte Sterner. Växlingen mellan slutenhet och grönska passar familjen. Men i Vällingby har höghuset tagit död på naturen. Visst är det fascinerande med en stenstad, i vissa delar som exempelvis Strandvägen, men att fördöma den andra sortens stad är att gå för långt.
- Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som.fl.yttat in, sa William.fl.eetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader
är det dåligt väder.
- Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius. I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
-  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
- Det är kanske meningen att vi ska bli så lika
att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

Tord Falk:
T.v.: Jack Ränge m.fl., 2001.
T.h.: Mikael Fare,
Kaj Piehl, Per Werle, 1993.

– Jag är kanske för gammal för yttra mig, sa Axel Sjögren,
men var är musiken i funkisbygget? När jag och Hjortzberg satt på Torbåten vände vi demonstrativt ryggen åt Danviksklippans perpendikelbebyggelsestyggelse.
– Jag har varit mantalsskriven i 30 år på Köpmangatan 5,
sa Yngve Andersson. Numera har jag postadress Johanneshov och jag blev rörd när min lilla flicka kom hem med en hästhovs-ört. Jag skulle inte vilja se mina barn växa upp bakom Gamla Stans fasader.
– Alldeles riktigt, tyckte Sterner. Växlingen mellan slutenhet och grönska passar familjen. Men i Vällingby har höghuset tagit död på naturen. Visst är det fascinerande med en stenstad, i vissa delar som exempelvis Strandvägen, men att fördöma den andra sortens stad är att gå för långt.
- Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som.fl.yttat in, sa William.fl.eetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader
är det dåligt väder.
- Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius. I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
-  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
- Det är kanske meningen att vi ska bli så lika att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

– Låt oss systematisera, vi befinner oss i en tvångssitauation tack vara alla landsortsbor som flyttat in, sa William Fleetwood. Östermalm är inget ideal, däremot har Ålsten charm. Man ska vänta ett tag innan man bedömer formerna för Centrum och dylikt. Men jag håller med om att arkitekterna bara kan rita sommarhus, egentligen ska det vara tak över cityområdena, för nio månader är det dåligt väder.
– Ack ja, man grips av tanken på allt gammalt, sa Göran Brunius.
I gamla Hagalund kan man se folk sitta och spela kort bakom de röda och gröna rutorna på verandorna.
–  Jag mötte en flicka som inte hittade hem för att alla husen var så lika, sa Yngve Andersson. Hur kan du hitta hem? frågade en annan flicka en annan:  Jo, sa den andra flickan, det växer ett träd på min dörr. Hon menade ådringen i trät. Vi lämnar inget rum för individualiteten längre, det ska var samma färg på husen, vi accepterar för mycket.
– Det är kanske meningen att vi ska bli så lika att det inte gör nånting om vi inte hittar hem, sa Göran.

Ryno Frieberg:
T.v.: Jan Gezelius, Lennart Forsberg, Bengt O Johansson,
Torkel Dahlstedt, 2002.
T.h.: Torsten Bergmark.

Den stora stadsomvandlingen -
erfarenheter från ett kulturmord
Bengt O H Johansson
– En talrik skara, från det trista snögloppet in i värmen till professor Bengt Johanssons föredrag, sa Thomas Qvarsebo och hälsade 62 ledamöter och gäster välkomna.
– Det handlar om nedrivning av konstverk, sa Bengt. När jag jobbade på Kulturdepartementet bad man mig förklara varför det revs så in i helvete mycket på 50–60-talen i Sverige. Varför utplånade man de gamla stadskärnorna? Jag skrev en studie. Mellan åren 1960–75 försvann över hundra tusen lägenheter
i landet. 30–40 tusen hus mer än hundra år gamla och kulturhistoriskt intressanta försvann under femton år. I Stockholm revs bara en fjärdedel eftersom det finns enorma malmar med 1800-talshus, i Göteborg revs mer, men om vi går till Värmland och tittar på till exempel Hagfors, där blev inte mycket kvar. I Karlstad likadant. I Kalmar som anses ha en ganska välbevarad stadskärna revs hälften.
- Rivningsperioden börjar 1952-53, med en väldig kulmen 1964-70 då man river 10 000 lägenheter varje år. Sen avtar det fram mot 70-talets mitt för att gå ner till nästan ingenting i slutet på 80-talet Nu stiger kurvan igen eftersom det rivs så många tomma lägenheter ute i landet. Här är Gävlekartan, de med svart markerade husen försvann mellan 60-75. Och Gävle är intressant, för det var där det hela började 1952-53. Man hade en stadsjurist, en driftig karl som hette Louis Campanello, som kom att leda saneringsverksamheten ihop med de privata bostadsbolagen. Man köpte upp stora delar av husbeståndet och fördelade tomtmarken mellan sig, så man konkurrerade inte om priserna. En sorts trustbildning som konkurrensombudsmannen skulle ha väldiga synpunkter på
i dag. På det sättet kunde man köpa upp en förskräcklig massa byggnader, riva och uppföra nytt i höghus. Den lilla diskussion som fördes gällde det som kallades Gamla Gävle, där skulle konstnärerna bo, det hade Riksantikvarieämbetet bestämt.
- I Gävle fanns en ung arktiekt, P O Lefvert, som blev generalplanearkitekt i Uppsala. Han gjorde en ny generalplan som innebar att stadens hela centrum skulle försvinna, det här är det förödande resultatet av hans verksamhet. Örebro, Kristinehamn, la ni märke till Katrine-holm på kartan, det var nästan lika illa ute som Hag-fors. Här orkade jag inte lägga ut alla rivna hus, jag vände på steken och visar det som är kvar, det är inte mycket. Järnvägstationen och Stadshotellet och inte mycket mer. Jag fick en förfrågan från Göran Perssons kansli, vad hade jag skrivit om Katrineholm?
- Louis Campanello, han som börjat i Gävle, gjorde föredragsturnéer och åkte runt och talade om för kommunalpolitiker hur man skulle fixa sina gamla städer. 1960 värvades han som direktör för ett Göteborgskt fastighetsbolag, Göta Lejon, och Göteborg intog ganska snabbt ledningen i rivningsstatistiken, man rev faktiskt fortare än i Stockholm. De gamla citynära områdena med de så kallade landshövdingehusen försvann mm. Det här är Thomas Halls rivningskarta över Stockholm. Här handlade det inte om att ersätta gamla bostäder med nya, som var retoriken i de andra städerna. Även om man sen byggde varuhus i stället. I Stockholm var det cityplanering, ett nytt centrum för riket, som skulle kunna konkurrera med Köpenhamn och andra närliggande metropoler. Rivningarna började 1952-53, samtidigt som i Gävle. Tunnelbanan ska fram och den läggs i ytläge, vilket gav tillfälle att riva fler fastigheter än man annars behövt.
- Och vad är kontentan av det här? I början var det egentligen bara arkitekter och politiker som var intresserade. Fastighetsägarna och byggnadsentrepenörerna var tveksamma, de tyckte det var bättre med punktsaneringar. De stora saneringarna gynnade bara de stora byggmästarna och de kommunala bostadsföretagen. Och vilka var förlorarna? Det här är Louis Campanellos egen rapport om vad som hände i Gävle. Det han helt oskyldigt ritat ut är, vart flyttade folket? Det är som att släppa ner en sten i vattnet, det sprutar åt alla håll. Jag kan bara föreställa mig de sociala katastrofer som följde i spåren när man hamnar garanterat bort ifrån sina gamla grannar. När det gäller gamla människor så är det många som dör på en sån här kupp, det har man studerat många gånger. Hushållen och småföretagarna förlorar, vinnarna är storföretagarna, butikskedjorna och de bilburna förortsborna. Och då undrar man, hur kunde sånt här hända, att ungefär 50% av alla hus byggda före 1900 i svenska städer försvann?
- Tidsandan, modernismen t.ex. som står för framåtskridande, förbättring, frigörelse och inte minst avantgarde. Framtiden står och väntar, morgondagen utformas redan i dag, skriver stadsarkitekten i Västerås 1946. Artur Lundkvists diktsamling Glöd: Natten är välsignelse och ljuv för de åldriga städerna, som längtar efter att få dö och för alltid sluta ögonen för ljusets vita smärta. Men de unga städerna, de växande, bullrande, målbrottshesa, av livsfröjd besatta städerna, glöder i mörkret och mumlar  hela natten.
- Antikvarierna? Av en avhandling framgår hur antikvarierna backade under hela 1900-talet, från att ha varit väldigt inne på att bevara hela miljöer till att bara slå vakt om enstaka byggnader. Filip Humla, landsantikvarie i Gävle, 1941: Då den enda inom området belägna och verkligt intressanta och kulturhistoriskt värdefulla byggnaden kommer att räddas, är de antikvariska värdena väl tillgodosedda. Stadsantikvarien angående rivning av ett hus i Norrmalm: Med anledning av er skrivelse av den 15 februari 1965 i ovannämnda ärende får stadsantikvarien meddela att stadsmuseet önskar tillvarataga ett dörrhandtag av mässing och ytterdörrarna på Karduansmakargatan 9.
- Bilismen, gummi-petroleum konglomeratet som drev på. Omkring bilismen fanns en särskild glans. Man gick i Ostermans marmorhallar och tittade på de nya bilmodellerna, det brukade sammanfalla med sportlovsveckan. Där fanns en dikt om bilen, som fortfarande finns kvar i vinbutiken. Där står allt om bilens fördelar, hur den räddar liv, gör att människor kan träffas och möta varandra, etc. Jag minns att jag stod och tittade på det där, jag var i tonåren och oerhört imponerad och tänkte att det är något fantastiskt med bilar. SIAB med Gropius, Corbusier och svenska arkitekter. Kulturmiljöer bör bevaras, bara de inte är i vägen för trafiklederna. Eller generalplanen för Norrköping 1962: Bilkaravanen måste få rulla relativt obesvärad ända in på affärsknutarna.
- Det första P-huset byggs i Norrrköping efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
- Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

– Rivningsperioden börjar 1952–53, med en väldig kulmen 1964–70 då man river 10 000 lägenheter varje år. Sen avtar det fram mot 70-talets mitt för att gå ner till nästan ingenting i slutet på 80-talet Nu stiger kurvan igen eftersom det rivs så många tomma lägenheter ute i landet. Här är Gävlekartan, de med svart markerade husen försvann mellan 60–75. Och Gävle är intressant, för det var där det hela började 1952–53. Man hade en stadsjurist, en driftig karl som hette Louis Campanello, som kom att leda saneringsverksamheten ihop med de privata bostadsbolagen. Man köpte upp stora delar av husbeståndet och fördelade tomtmarken mellan sig, så man konkurrerade inte om priserna. En sorts trustbildning som konkurrensombudsmannen skulle ha väldiga synpunkter på i dag. På det sättet kunde man köpa upp en förskräcklig massa byggnader, riva och uppföra nytt i höghus. Den lilla diskussion som fördes gällde det som kallades Gamla Gävle, där skulle konstnärerna bo, det hade Riksantikvarieämbetet bestämt.
- I Gävle fanns en ung arktiekt, P O Lefvert, som blev generalplanearkitekt i Uppsala. Han gjorde en ny generalplan som innebar att stadens hela centrum skulle försvinna, det här är det förödande resultatet av hans verksamhet. Örebro, Kristinehamn, la ni märke till Katrine-holm på kartan, det var nästan lika illa ute som Hag-fors. Här orkade jag inte lägga ut alla rivna hus, jag vände på steken och visar det som är kvar, det är inte mycket. Järnvägstationen och Stadshotellet och inte mycket mer. Jag fick en förfrågan från Göran Perssons kansli, vad hade jag skrivit om Katrineholm?
- Louis Campanello, han som börjat i Gävle, gjorde föredragsturnéer och åkte runt och talade om för kommunalpolitiker hur man skulle fixa sina gamla städer. 1960 värvades han som direktör för ett Göteborgskt fastighetsbolag, Göta Lejon, och Göteborg intog ganska snabbt ledningen i rivningsstatistiken, man rev faktiskt fortare än i Stockholm. De gamla citynära områdena med de så kallade landshövdingehusen försvann mm. Det här är Thomas Halls rivningskarta över Stockholm. Här handlade det inte om att ersätta gamla bostäder med nya, som var retoriken i de andra städerna. Även om man sen byggde varuhus i stället. I Stockholm var det cityplanering, ett nytt centrum för riket, som skulle kunna konkurrera med Köpenhamn och andra närliggande metropoler. Rivningarna började 1952-53, samtidigt som i Gävle. Tunnelbanan ska fram och den läggs i ytläge, vilket gav tillfälle att riva fler fastigheter än man annars behövt.
- Och vad är kontentan av det här? I början var det egentligen bara arkitekter och politiker som var intresserade. Fastighetsägarna och byggnadsentrepenörerna var tveksamma, de tyckte det var bättre med punktsaneringar. De stora saneringarna gynnade bara de stora byggmästarna och de kommunala bostadsföretagen. Och vilka var förlorarna? Det här är Louis Campanellos egen rapport om vad som hände i Gävle. Det han helt oskyldigt ritat ut är, vart flyttade folket? Det är som att släppa ner en sten i vattnet, det sprutar åt alla håll. Jag kan bara föreställa mig de sociala katastrofer som följde i spåren när man hamnar garanterat bort ifrån sina gamla grannar. När det gäller gamla människor så är det många som dör på en sån här kupp, det har man studerat många gånger. Hushållen och småföretagarna förlorar, vinnarna är storföretagarna, butikskedjorna och de bilburna förortsborna. Och då undrar man, hur kunde sånt här hända, att ungefär 50% av alla hus byggda före 1900 i svenska städer försvann?
- Tidsandan, modernismen t.ex. som står för framåtskridande, förbättring, frigörelse och inte minst avantgarde. Framtiden står och väntar, morgondagen utformas redan i dag, skriver stadsarkitekten i Västerås 1946. Artur Lundkvists diktsamling Glöd: Natten är välsignelse och ljuv för de åldriga städerna, som längtar efter att få dö och för alltid sluta ögonen för ljusets vita smärta. Men de unga städerna, de växande, bullrande, målbrottshesa, av livsfröjd besatta städerna, glöder i mörkret och mumlar  hela natten.
- Antikvarierna? Av en avhandling framgår hur antikvarierna backade under hela 1900-talet, från att ha varit väldigt inne på att bevara hela miljöer till att bara slå vakt om enstaka byggnader. Filip Humla, landsantikvarie i Gävle, 1941: Då den enda inom området belägna och verkligt intressanta och kulturhistoriskt värdefulla byggnaden kommer att räddas, är de antikvariska värdena väl tillgodosedda. Stadsantikvarien angående rivning av ett hus i Norrmalm: Med anledning av er skrivelse av den 15 februari 1965 i ovannämnda ärende får stadsantikvarien meddela att stadsmuseet önskar tillvarataga ett dörrhandtag av mässing och ytterdörrarna på Karduansmakargatan 9.
- Bilismen, gummi-petroleum konglomeratet som drev på. Omkring bilismen fanns en särskild glans. Man gick i Ostermans marmorhallar och tittade på de nya bilmodellerna, det brukade sammanfalla med sportlovsveckan. Där fanns en dikt om bilen, som fortfarande finns kvar i vinbutiken. Där står allt om bilens fördelar, hur den räddar liv, gör att människor kan träffas och möta varandra, etc. Jag minns att jag stod och tittade på det där, jag var i tonåren och oerhört imponerad och tänkte att det är något fantastiskt med bilar. SIAB med Gropius, Corbusier och svenska arkitekter. Kulturmiljöer bör bevaras, bara de inte är i vägen för trafiklederna. Eller generalplanen för Norrköping 1962: Bilkaravanen måste få rulla relativt obesvärad ända in på affärsknutarna.
- Det första P-huset byggs i Norrrköping efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
- Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

– I Gävle fanns en ung arkitekt, P O Lefvert, som blev generalplanearkitekt i Uppsala. Han gjorde en ny generalplan som innebar att stadens hela centrum skulle försvinna, det här är det förödande resultatet av hans verksamhet. Örebro, Kristinehamn, la ni märke till Katrineholm på kartan, det var nästan lika illa ute som Hagfors. Här orkade jag inte lägga ut alla rivna hus, jag vände på steken och visar det som är kvar, det är inte mycket. Järnvägsstationen och Stadshotellet och inte mycket mer. Jag fick en förfrågan från Göran Perssons kansli, vad hade jag skrivit om Katrineholm?
– Louis Campanello, han som börjat i Gävle, gjorde föredragsturnéer och åkte runt och talade om för kommunalpolitiker hur man skulle fixa sina gamla städer. 1960 värvades han som direktör för ett Göteborgskt fastighetsbolag, Göta Lejon, och Göteborg intog ganska snabbt ledningen i rivningsstatistiken, man rev faktiskt fortare än i Stockholm. De gamla citynära områdena med de så kallade landshövdingehusen försvann mm. Det här är Thomas Halls rivningskarta över Stockholm. Här handlade det inte om att ersätta gamla bostäder med nya, som var retoriken i de andra städerna. Även om man sen byggde varuhus i stället. I Stockholm var det cityplanering, ett nytt centrum för riket, som skulle kunna konkurrera med Köpenhamn och andra närliggande metropoler. Rivningarna började 1952-53, samtidigt som i Gävle. Tunnelbanan ska fram och den läggs i ytläge, vilket gav tillfälle att riva fler fastigheter än man annars behövt.
- Och vad är kontentan av det här? I början var det egentligen bara arkitekter och politiker som var intresserade. Fastighetsägarna och byggnadsentrepenörerna var tveksamma, de tyckte det var bättre med punktsaneringar. De stora saneringarna gynnade bara de stora byggmästarna och de kommunala bostadsföretagen. Och vilka var förlorarna? Det här är Louis Campanellos egen rapport om vad som hände i Gävle. Det han helt oskyldigt ritat ut är, vart flyttade folket? Det är som att släppa ner en sten i vattnet, det sprutar åt alla håll. Jag kan bara föreställa mig de sociala katastrofer som följde i spåren när man hamnar garanterat bort ifrån sina gamla grannar. När det gäller gamla människor så är det många som dör på en sån här kupp, det har man studerat många gånger. Hushållen och småföretagarna förlorar, vinnarna är storföretagarna, butikskedjorna och de bilburna förortsborna. Och då undrar man, hur kunde sånt här hända, att ungefär 50% av alla hus byggda före 1900 i svenska städer försvann?
- Tidsandan, modernismen t.ex. som står för framåtskridande, förbättring, frigörelse och inte minst avantgarde. Framtiden står och väntar, morgondagen utformas redan i dag, skriver stadsarkitekten i Västerås 1946. Artur Lundkvists diktsamling Glöd: Natten är välsignelse och ljuv för de åldriga städerna, som längtar efter att få dö och för alltid sluta ögonen för ljusets vita smärta. Men de unga städerna, de växande, bullrande, målbrottshesa, av livsfröjd besatta städerna, glöder i mörkret och mumlar  hela natten.
- Antikvarierna? Av en avhandling framgår hur antikvarierna backade under hela 1900-talet, från att ha varit väldigt inne på att bevara hela miljöer till att bara slå vakt om enstaka byggnader. Filip Humla, landsantikvarie i Gävle, 1941: Då den enda inom området belägna och verkligt intressanta och kulturhistoriskt värdefulla byggnaden kommer att räddas, är de antikvariska värdena väl tillgodosedda. Stadsantikvarien angående rivning av ett hus i Norrmalm: Med anledning av er skrivelse av den 15 februari 1965 i ovannämnda ärende får stadsantikvarien meddela att stadsmuseet önskar tillvarataga ett dörrhandtag av mässing och ytterdörrarna på Karduansmakargatan 9.
- Bilismen, gummi-petroleum konglomeratet som drev på. Omkring bilismen fanns en särskild glans. Man gick i Ostermans marmorhallar och tittade på de nya bilmodellerna, det brukade sammanfalla med sportlovsveckan. Där fanns en dikt om bilen, som fortfarande finns kvar i vinbutiken. Där står allt om bilens fördelar, hur den räddar liv, gör att människor kan träffas och möta varandra, etc. Jag minns att jag stod och tittade på det där, jag var i tonåren och oerhört imponerad och tänkte att det är något fantastiskt med bilar. SIAB med Gropius, Corbusier och svenska arkitekter. Kulturmiljöer bör bevaras, bara de inte är i vägen för trafiklederna. Eller generalplanen för Norrköping 1962: Bilkaravanen måste få rulla relativt obesvärad ända in på affärsknutarna.
- Det första P-huset byggs i Norrrköping efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
- Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Gösta Gartinger:
T.v.: Yngve Svedlund, 2006.
Ruben Heleander, 2001.
Yngve Svedlund:
T.h.: Claes Hake, 1989.

– Louis Campanello, han som börjat i Gävle, gjorde föredragsturnéer och åkte runt och talade om för kommunalpolitiker
hur man skulle fixa sina gamla städer. 1960 värvades han
som direktör för ett Göteborgskt fastighetsbolag, Göta Lejon,
och Göteborg intog ganska snabbt ledningen i rivningsstati-
stiken, man rev faktiskt fortare än i Stockholm. De gamla
citynära områdena med de så kallade landshövdingehusen försvann m.m. Det här är Thomas Halls rivningskarta över Stockholm. Här handlade det inte om att ersätta gamla bostäder med nya, som var retoriken i de andra städerna. Även om man sen byggde varuhus i stället. I Stockholm var det cityplanering, ett nytt centrum för riket, som skulle kunna konkurrera med Köpenhamn och andra närliggande metropoler. Rivningarna började 1952–53, samtidigt som i Gävle. Tunnelbanan ska fram och den läggs i ytläge, vilket gav tillfälle att riva fler fastigheter än man annars behövt.
- Och vad är kontentan av det här? I början var det egentligen bara arkitekter och politiker som var intresserade. Fastighetsägarna och byggnadsentrepenörerna var tveksamma, de tyckte det var bättre med punktsaneringar. De stora saneringarna gynnade bara de stora byggmästarna och de kommunala bostadsföretagen. Och vilka var förlorarna? Det här är Louis Campanellos egen rapport om vad som hände i Gävle. Det han helt oskyldigt ritat ut är, vart flyttade folket? Det är som att släppa ner en sten i vattnet, det sprutar åt alla håll. Jag kan bara föreställa mig de sociala katastrofer som följde i spåren när man hamnar garanterat bort ifrån sina gamla grannar. När det gäller gamla människor så är det många som dör på en sån här kupp, det har man studerat många gånger. Hushållen och småföretagarna förlorar, vinnarna är storföretagarna, butikskedjorna och de bilburna förortsborna. Och då undrar man, hur kunde sånt här hända, att ungefär 50% av alla hus byggda före 1900 i svenska städer försvann?
- Tidsandan, modernismen t.ex. som står för framåtskridande, förbättring, frigörelse och inte minst avantgarde. Framtiden står och väntar, morgondagen utformas redan i dag, skriver stadsarkitekten i Västerås 1946. Artur Lundkvists diktsamling Glöd: Natten är välsignelse och ljuv för de åldriga städerna, som längtar efter att få dö och för alltid sluta ögonen för ljusets vita smärta. Men de unga städerna, de växande, bullrande, målbrottshesa, av livsfröjd besatta städerna, glöder i mörkret och mumlar  hela natten.
- Antikvarierna? Av en avhandling framgår hur antikvarierna backade under hela 1900-talet, från att ha varit väldigt inne på att bevara hela miljöer till att bara slå vakt om enstaka byggnader. Filip Humla, landsantikvarie i Gävle, 1941: Då den enda inom området belägna och verkligt intressanta och kulturhistoriskt värdefulla byggnaden kommer att räddas, är de antikvariska värdena väl tillgodosedda. Stadsantikvarien angående rivning av ett hus i Norrmalm: Med anledning av er skrivelse av den 15 februari 1965 i ovannämnda ärende får stadsantikvarien meddela att stadsmuseet önskar tillvarataga ett dörrhandtag av mässing och ytterdörrarna på Karduansmakargatan 9.
- Bilismen, gummi-petroleum konglomeratet som drev på. Omkring bilismen fanns en särskild glans. Man gick i Ostermans marmorhallar och tittade på de nya bilmodellerna, det brukade sammanfalla med sportlovsveckan. Där fanns en dikt om bilen, som fortfarande finns kvar i vinbutiken. Där står allt om bilens fördelar, hur den räddar liv, gör att människor kan träffas och möta varandra, etc. Jag minns att jag stod och tittade på det där, jag var i tonåren och oerhört imponerad och tänkte att det är något fantastiskt med bilar. SIAB med Gropius, Corbusier och svenska arkitekter. Kulturmiljöer bör bevaras, bara de inte är i vägen för trafiklederna. Eller generalplanen för Norrköping 1962: Bilkaravanen måste få rulla relativt obesvärad ända in på affärsknutarna.
- Det första P-huset byggs i Norrrköping efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
- Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

– Och vad är kontentan av det här? I början var det egentligen bara arkitekter och politiker som var intresserade. Fastighetsägarna och byggnadsentrepenörerna var tveksamma, de tyckte det var bättre med punktsaneringar. De stora saneringarna gynnade bara de stora byggmästarna och de kommunala bostadsföretagen. Och vilka var förlorarna? Det här är Louis Campanellos egen rapport om vad som hände i Gävle. Det han helt oskyldigt ritat ut är, vart flyttade folket? Det är som att släppa ner en sten i vattnet, det sprutar åt alla håll. Jag kan bara föreställa mig de sociala katastrofer som följde i spåren när man hamnar garanterat bort ifrån sina gamla grannar. När det gäller gamla människor så är det många som dör på en sån här kupp, det har man studerat många gånger. Hushållen och småföretagarna förlorar, vinnarna är stor-företagarna, butikskedjorna och de bilburna förortsborna. Och då undrar man, hur kunde sånt här hända, att ungefär 50 procent av alla hus byggda före 1900 i svenska städer försvann?
- Tidsandan, modernismen t.ex. som står för framåtskridande, förbättring, frigörelse och inte minst avantgarde. Framtiden står och väntar, morgondagen utformas redan i dag, skriver stadsarkitekten i Västerås 1946. Artur Lundkvists diktsamling Glöd: Natten är välsignelse och ljuv för de åldriga städerna, som längtar efter att få dö och för alltid sluta ögonen för ljusets vita smärta. Men de unga städerna, de växande, bullrande, målbrottshesa, av livsfröjd besatta städerna, glöder i mörkret och mumlar  hela natten.
- Antikvarierna? Av en avhandling framgår hur antikvarierna backade under hela 1900-talet, från att ha varit väldigt inne på att bevara hela miljöer till att bara slå vakt om enstaka byggnader. Filip Humla, landsantikvarie i Gävle, 1941: Då den enda inom området belägna och verkligt intressanta och kulturhistoriskt värdefulla byggnaden kommer att räddas, är de antikvariska värdena väl tillgodosedda. Stadsantikvarien angående rivning av ett hus i Norrmalm: Med anledning av er skrivelse av den 15 februari 1965 i ovannämnda ärende får stadsantikvarien meddela att stadsmuseet önskar tillvarataga ett dörrhandtag av mässing och ytterdörrarna på Karduansmakargatan 9.
- Bilismen, gummi-petroleum konglomeratet som drev på. Omkring bilismen fanns en särskild glans. Man gick i Ostermans marmorhallar och tittade på de nya bilmodellerna, det brukade sammanfalla med sportlovsveckan. Där fanns en dikt om bilen, som fortfarande finns kvar i vinbutiken. Där står allt om bilens fördelar, hur den räddar liv, gör att människor kan träffas och möta varandra, etc. Jag minns att jag stod och tittade på det där, jag var i tonåren och oerhört imponerad och tänkte att det är något fantastiskt med bilar. SIAB med Gropius, Corbusier och svenska arkitekter. Kulturmiljöer bör bevaras, bara de inte är i vägen för trafiklederna. Eller generalplanen för Norrköping 1962: Bilkaravanen måste få rulla relativt obesvärad ända in på affärsknutarna.
- Det första P-huset byggs i Norrrköping efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
- Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

– Tidsandan, modernismen t.ex., som står för framåtskridande, förbättring, frigörelse och inte minst avantgarde. Framtiden står och väntar, morgondagen utformas redan i dag, skriver stadsarkitekten i Västerås 1946. Artur Lundkvists diktsamling Glöd: Natten är välsignelse och ljuv för de åldriga städerna, som längtar efter att få dö och för alltid sluta ögonen för ljusets vita
smärta. Men de unga städerna, de växande, bullrande, målbrottshesa, av livsfröjd besatta städerna, glöder i mörkret och mumlar hela natten.
- Antikvarierna? Av en avhandling framgår hur antikvarierna backade under hela 1900-talet, från att ha varit väldigt inne på att bevara hela miljöer till att bara slå vakt om enstaka byggnader. Filip Humla, landsantikvarie i Gävle, 1941: Då den enda inom området belägna och verkligt intressanta och kulturhistoriskt värdefulla byggnaden kommer att räddas, är de antikvariska värdena väl tillgodosedda. Stadsantikvarien angående rivning av ett hus i Norrmalm: Med anledning av er skrivelse av den 15 februari 1965 i ovannämnda ärende får stadsantikvarien meddela att stadsmuseet önskar tillvarataga ett dörrhandtag av mässing och ytterdörrarna på Karduansmakargatan 9.
- Bilismen, gummi-petroleum konglomeratet som drev på. Omkring bilismen fanns en särskild glans. Man gick i Ostermans marmorhallar och tittade på de nya bilmodellerna, det brukade sammanfalla med sportlovsveckan. Där fanns en dikt om bilen, som fortfarande finns kvar i vinbutiken. Där står allt om bilens fördelar, hur den räddar liv, gör att människor kan träffas och möta varandra, etc. Jag minns att jag stod och tittade på det där, jag var i tonåren och oerhört imponerad och tänkte att det är något fantastiskt med bilar. SIAB med Gropius, Corbusier och svenska arkitekter. Kulturmiljöer bör bevaras, bara de inte är i vägen för trafiklederna. Eller generalplanen för Norrköping 1962: Bilkaravanen måste få rulla relativt obesvärad ända in på affärsknutarna.
- Det första P-huset byggs i Norrrköping efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
- Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Gösta Gartinger:
T.v.: Leif Andersson, 2001.
Jan Svanberg, 2003.
T.h.: Jan Svanberg och Sten Leijonhufvud, 2002, Gösta Uddén, 2001.

– Antikvarierna? Av en avhandling framgår hur antikvarierna backade under hela 1900-talet, från att ha varit väldigt inne på att bevara hela miljöer till att bara slå vakt om enstaka byggnader. Filip Humla, landsantikvarie i Gävle, 1941: Då den enda inom området belägna och verkligt intressanta och kulturhistoriskt värdefulla byggnaden kommer att räddas, är de antikvariska värdena väl tillgodosedda. Stadsantikvarien angående rivning av ett hus i Norrmalm: Med anledning av er skrivelse av den 15 februari 1965 i ovannämnda ärende får stadsantikvarien meddela att Stadsmuseet önskar tillvarataga ett dörrhandtag av mässing och ytterdörrarna på Karduansmakargatan 9.
- Bilismen, gummi-petroleum konglomeratet som drev på. Omkring bilismen fanns en särskild glans. Man gick i Ostermans marmorhallar och tittade på de nya bilmodellerna, det brukade sammanfalla med sportlovsveckan. Där fanns en dikt om bilen, som fortfarande finns kvar i vinbutiken. Där står allt om bilens fördelar, hur den räddar liv, gör att människor kan träffas och möta varandra, etc. Jag minns att jag stod och tittade på det där, jag var i tonåren och oerhört imponerad och tänkte att det är något fantastiskt med bilar. SIAB med Gropius, Corbusier och svenska arkitekter. Kulturmiljöer bör bevaras, bara de inte är i vägen för trafiklederna. Eller generalplanen för Norrköping 1962: Bilkaravanen måste få rulla relativt obesvärad ända in på affärsknutarna.
- Det första P-huset byggs i Norrrköping efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
- Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Tarras Hollström:
T.v.: Håkan Bull, Björn Krestesen m.fl.
T.h.: Lennart Forsberg m.fl., 2001.

– Bilismen, gummipetroleum–konglomeratet som drev på. Omkring bilismen fanns en särskild glans. Man gick i Ostermans marmorhallar och tittade på de nya bilmodellerna, det brukade sammanfalla med sportlovsveckan. Där fanns en dikt om bilen, som fortfarande finns kvar i vinbutiken. Där står allt om bilens fördelar, hur den räddar liv, gör att människor kan träffas och möta varandra etc. Jag minns att jag stod och tittade på det där, jag var i tonåren och oerhört imponerad och tänkte att det är något fantastiskt med bilar. SIAB med Gropius, Corbusier och svenska arkitekter. Kulturmiljöer bör bevaras, bara de inte är i vägen för trafiklederna. Eller generalplanen för Norrköping 1962: Bilkaravanen måste få rulla relativt obesvärad ända in på affärsknutarna.
- Det första P-huset byggs i Norrköpings efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
- Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

– Det första P-huset byggs i Norrköping efter amerikanskt mönster på 20-talet. Arkitekter och planerare börjar rita för bilstaden. En ringled, med matargator in till City. Sedan kom P-husen på 60-talet. Varuhusen, från början enstaka, men 1953 händer nåt, det kommer nio stycken. 1964 fanns det 300 varuhus varav 265 i någon av de tre kedjorna, KF, EPA och TEMPO, 1970 fanns det 385. En slags terrorbalans mellan kedjorna, byggde en så skulle de andra få bygga. En politiskt balans, skulle KF bygga måste EPA-Tempo få bygga. I regel blev det alla tre bredvid varandra.
– Retoriken. Man hade olika metaforer, liknelser som band tankarna. Staden som en marknad. Le Corbusier 1933: Statistiken visar att affärer görs i stadscentrum. Det betyder att breda avenyer måste drivas genom våra stadskärnor. Därför måste de befintliga centra rivas ner. För att rädda sig själv måste varje stor stad bygga om sitt centrum.
- Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar, så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådrar. Och stoppar man det här blodomloppet, så råder infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
- Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968 som i hög grad var ett stadsmiljöuppror var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Björn Krestesen:
T.v: Mats Ergon, självporträtt m.fl.
Lars Isacson:
T.h.: Anders Högberg, Bo Åkermark.

– Staden som en farlig smittokälla. Man talade om sanering, men det är en metafor. Ett ord som blev modernt på 1800-talet när man hade debatt om hygien och bostäder. Ett sanatorium, ett ställe där man botar lungsjuka. Så att bara genom att man använder ordet sanering när man talar om tätortsrivningar,
så innebär det att man har klassat den bebyggelse som försvinner som hälsofarlig. Staden som en organism, en annan metafor. Man sa och säger fortfarande: Staden har ett hjärta, precis som en organism Och så har man ett blodomlopp som består av trafikådror. Och stoppar man det här blodomloppet, så rå-der infarkt och hjärtat slutar att slå. En sån här oemotståndlig metafor. Om staden är en organism så måste den ju ständigt opereras. Maskinmetaforen: Staden är inte ett konstverk som man av en händelse går omkring i utan en rationell organisation och ska så behandlas.
– Man rev i hela Europa, men jag vågar tro att Sverige var mest framgångsrikt i branschen. Det man kan lära
av historien är att inte använda metaforer, utan i stället lära av kraschen i hela den här verksamheten. Ungdomsprotesterna 1968, som i hög grad var ett stadsmiljöuppror, var bland de första som vände upp och ner på värderingarna. I början av 70-talet får hela Västerlandet en enorm konjunkturnedgång. De stolta varuhusplanerna läggs på hyllan, saneringsverksamheterna stoppas, investeringskurvan sjunker. Man börjar få tomma lägenheter. Detaljhandeln minskar, varuhus läggs ner. 1994 fanns 202 av 400 varuhus kvar.
- 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara, det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder, sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bostadsproblem med höghus.
- Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en 14-miljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Kaj Piehl:
T.v.: Picassos kvinnor.
T.h.: Massa Lind m.fl.

Kaj Piehl:
T.v.: Kajfest med självporträtt.
T.h.: Lars Englund, Leif Bolter.

– 1968 tillsattes en ny saneringsutredning med direktiv att ta vara på befintlig bebyggelse. Man börjar tala om att bevara,
det finns ett värde i gamla stadsdelar. Det kommer en annan bild, på engelska place marketing. Städer blir i stället bilder,
sinnebilder, lämpliga för turism och annat. Numera säljer man sina äldre stadsdelar för turismen för att demonstrera stadens charm. Diskussionen i Stockholm handlar nu om att få in bostäder i centrum, att bygga på gamla parkeringshus, det här är Elefanten. En del arkitekter hävdar att man ska bygga på alla
hus upp till nio, tio våningar oavsett hur gamla de är. På sätt
och vis är debatten tillbaka där den började, man ska lösa bo-stadsproblem med höghus.
– Då brukar man tala om, tänk vad fantastiskt det är i New York. Alla dessa höghus, vad mycket roliga kaféer och jazzklubbar och annat som finns nere på gatunivån. Men New York är en fjortonmiljonerstad, de flesta städer i Sverige kommer inte upp till mer än några hundratusen invånare, Stockholm har en miljon. Ska man jämföra med amerikanska städer ska man jämföra med Atlanta, men hur kul kan man ha i Atlanta?
- Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år, och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfarenheter, ungefär som ett nyfött barn.
- Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
- Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det
inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
- Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Curt Fors:
T.v.: Batte Sahlin, Tommy Widing, Göran Brunius, Håkan Bull.
T.h.: Mats Ergon, Björn Lövin,
Tarras Hollström, 1990.

– Den historiska lärdomen. Jag tycker det är chockerande att man gjorde sig av med hälften av vår kulturhistoria på tio år,
och ännu mer chockerande att man gjorde sig av med en stor
resurs. De ekonomiska investeringar som fanns i städerna försvann. Och när man ersatte den småskaliga bebyggelsen med större hus så dog stadslivet runt omkring. Affärerna försvann, människorna försvann. Hur kunde det här ske? Det tar åratal, det tar decennier att reparera en stad, jag undrar om vi har råd med det? Och hur ska man undvika att sånt här händer i fortsättningen? Kan man lära av historien? Jag hör att några inte
tror det men jag hoppas man kan lära av minne och erfaren-heter, ungefär som ett nyfött barn.
– Du sa att Sverige låg säkert i fronten då det gällde rivningar i Europa, sa Jan Svanberg. Men de stora länderna i Centraleuropa och England, de hade ju fått rivningarna genom bombanfallen. Jag minns ju hur det var i London efter kriget, hela kvarter borta. Köln likadant. De fick ju ta hand om det de hade kvar men vi rev ju själva.
– Jag är född på 40-talet, halva Europa låg i ruiner, är det inte konstigt att det här inte nämns? sa Lennart Carlheim Gyllensköld.
– Så vitt jag vet har ingen studerat det där, sa Bengt. De svenska stadsplanerarna tittade inte så mycket på Tyskland och England. Eller på Frankrike, Italien, och Danmark där det mesta bevarades. Det var Amerika som var modellen, och man samlade inga erfarenheter från kriget.
- Jag blev ingenjör 55 och sedan arkitekt 65. 80% av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarlsgatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
- 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
- Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
- Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till 93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

– Jag blev ingenjör 1955 och sedan arkitekt -65. 80 procent av mina lärare hade en gedigen officersutbildning i Stockholmsområdet, med övningsfält i Norrland och i Skåne, sa Rune Bobert. De blev såna här planerare och ledare av rivningsvågen. De var så välutbildade på de här frågorna, så de måste överföra dem och bomba frivilligt. C F Ahlberg var egentligen en humanistisk professor, men det här låg i tiden. Han sa till oss när vi gick i trean, att vi skulle göra en stor motorled från Hötorgscity över Birger Jarls-gatan upp mot Östermalmstorg och se till att det blev modernity där hela vägen. Vi fick stora gipsmodeller från stadsbyggnadskontoret. Vi slog på dem med hammare för att göra rivningsestetik.
– 1962 har jag muntlig tenta i stadsbyggnad, obligatorisk litteratur Campanello och Gävleförnyelsen i tre band. C F Ahlberg var professor, sa Sten Leijonhufvud. Campanellismo, på italienska betyder det en extrem form av lokalpatriotism. Ungefär samtidigt kom det en bok från KF, som hette Varuhusens segertåg, den har jag bläddrat i sedan, där står mycket.
– Det var väl en släkting till dig som skrev den, sa Bengt.
– Javisst, men efter några år kom en liten bok som hette Staden i retur och där var väl du med. Där vände ni ju opp och ner på det hela. Jag hoppar till -93. Jag var i Bergen och forskade i stadens byggnadshistoria och läser i ett häfte om några trähuskvarter, som ligger mittemot järnbanestationen där man planerade varuhus. Så står det: Dess bedre fanns icke noen samsvär mellem planerernes visioner och de ökonomiske realititeter. Det gick inte ihop och då hände det inget.
- Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallen-berg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
- Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv, jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius.
Jag satt ju hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studerade Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d v s hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral, som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att återställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Gösta Gartinger:
T.v.: Rune Bobert, Sten Leijonhufvud, 2001. Sölve Olsson, 2002.
T.h.: Bisse Thofelt, 2002.
Tom Sandqvist, 2002

– Jag är uppvuxen i Hagalund och Huvudsta och jag såg hur Hagalund skövlades, sa Jöran Modéer Det var ju en kampanj som drevs mellan Solna kommun och Wallenberg och det handlade om pengar och ingenting annat. Jag har också förstått att arbetarrörelsen var benägen att utplåna sina spår, man tyckte att det var en fattigbarndom som skulle ändras till en strålande ny värld. Fanns det någon politisk kraft överhuvudtaget som motsatte sig det här? Var verkligen alla ense om det här?
– Det här var väldigt svårt för det här berör hela mitt inre liv,
jag vet inte hur jag ska få ihop det, sa Jan Gezelius. Jag satt ju
hos Gregor Paulsson i hans seminarier i Uppsala och vi studera-
de Mumford och såna saker. Jag vill ju bli scenograf och då sa Gregor: Det finns en scenografi som består, den kallas arkitektur. Den tycker jag du ska ägna dig åt. Och så skickade han mig till London, till Morfords kontor som just då höll på med St Pauls Crescent, d.v.s. hela bebyggelsen kring St. Pauls Cathedral,
som blev en mönsterplan, som sedan överflyglades av kapitalet. Och nu håller man på och river kapitalets höghus för att åter-
ställa St Pauls Crescent. Det har gått i rotation.
- Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolkningsgrupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra i det hela.
- Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Batte Sahlin:
T.v.: Jan Gezelius, 2004.
Bo Mårtensson, Jan Gezelius, 2006.
Svenerik Jakobsson:
T.h.: Jan Gezelius, Lars O Lagerqvist m.fl., 2004.

– Sedan kommer jag till Stadsbyggnadskontoret, just i början
när det fanns så där mycket bilar och varuhusen var så där små. Där såg man det politiska spelet på den tiden fast man fattade
inte omfattningen. Men vad jag uppfattade som drivande, det
var förorternas stora utveckling, förorternas stora befolknings-grupper som inte egentligen hade några arbetsplatser i förorterna. Den stora folkvandring som skedde mot Stockholm vid den tiden, de här programmen för byggandet av satellitstäder som alla skulle ha tunnelbana till City. Det betydde att där tunnelbanorna skar varandra från söder och väster och norr, där blev det brännande hett. I Klara, där steg markvärdena långt innan man började röra
i det hela.
– Man stod inför ett kolossalt svårt problem, vad gör man när en miljon människor ska komma in varje morgon och åka hem varje kväll? Tunnelbanan blev som en sorts mycelium. Odenplan kom upp. Det blev förtätningar av bebyggelsen och höjningar av markvärdet. Och inför detta kapitulerade man nog i planeringsväsendet. Jag tror det var Carl Albert som var bas då, han var klar över att vårt tal om nytt näringsliv var nonsens. Han såg att allt runt Sergels torg bara skulle bli skyltfönster, det såg han redan klart för sig. Och så hade vi den där busen Mehr. Den här oerhörda pressen på Klara, det har ni nog svårt att föreställa er egentligen, hur jobbigt det var att stå mitt i det där. Jag tyckte, när jag jobbade där, att vi gjorde så gott vi kunde med denna katastrofala situation. Nu håller jag mig till Stockholm och lämnar allt det andra.
- Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat. Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhustomter på Kvarnholmen.
- DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a.  många yngre arkitekter.
- Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Olle von Schewen:
T.v.: Evert Lundquist, Gunnar Pers,
Leo Janis-Brieditis, Knut Jaensson,
Björn Hallström, Ellis Wallin,
Gustaf Rudberg m.fl.
T.h.: Lars Holmqvist,
Pelle Sundberg, 1963.

– Där var motståndet var klent, sa Bengt. Det fanns ju några städer som försökte, Ystad är ett.ex.empel, Eksjö ett annat.
Visby klarade sig. Sundsvall kanske allra bäst, där fanns det
politisk enighet. Kalmar så småningom, men Kalmar nedkallade
Campanello för att hålla föredrag, och man hade en stark byggmästare som hette Tegnander som la sig till med alla hörnhus-tomter på Kvarnholmen.
– DN:s ledarsida protesterade så småningom, sedan kom byalagen
i Stockholm med kulmen i Almupproret, med bl.a. många yngre arkitekter.
– Du får Dag Widmans bok om Konstnärshusets hundraåriga liv som som tack för dina protester, sa Thomas Qvarsebo.
Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, Fem trumpetstötar i ett Händelskt festspel Martin Rörby
- Borgarrådet Yngve Larsson talade om fem sköna ackord i city, sa Martin Rörby från arkitekturmuseet. Jag ska tala om det första hötorgscity, inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.
inte om Regeringsgatan-Malmskillnadsgatan där man rev först och tänkte sedan. Här är grundplanen från 1946, stadsfullmäktige tog den 1945. De står redan här, husen är fortfarande lite klumpiga. Till vänster en högre byggnad, en stadsteater, en propå. Det blev ett vakuum 1946-51, men sedan satte man i gång. Mitt intresse? Jag skriver en monografi om projektets chef, David Helldén.
- Förebilderna? Le Corbusier. Helldéns gärdeshus 1929. Stora Essingen med flytande nivåer. Lewerentz-Lallerstedt-Helldéns stadsteater i Malmö. En gåtata i city! Det blev ett ramaskri i näringslivet. Stora teatern försvann, men det blev trots allt Sergelteatern med plats för 875 personer. Men lägg den inte i gatuplanet var näringslivets krav. Gert Marcus stod för den konstnärliga gestaltningen av foajén med sluttande tak rakt under salen.
- Första höghuset sägs vara påverkad av ameri-kansk arkitektur men det är kanske tvärtom. Det började byggas i maj 1946. Hus med fönsterlösa gavlar som FN-huset byggdes vintern 1946, Leverhaus 49. Mies van der Rohes Seagrambuilding ännu senare. Det här med glasfasader var inget nytt, de fanns vid sekelskiftet, i 30-talets England, och av Corbusier. Men det var första gången i Sverige, och glasrutorna, allt sprack, ramarna var för stela. Helldén och Baertling stod för den mörkt gröna färgsättningen.
t v Kaj Piehl: lars englund
Ryno Frieberg: leif bolter
Batte Sahlin: karl-erik häggblad
t h Yngve Svedlund: claes hake
Batte Sahlin: luck van eijsbergen, josé samson. 1993
- David Helldén levde som han lärde med trebenta stolar på kontoret och en Baertling på väggen. På Svenska Handelsbanken samarbetade han med Karl-Axel Pehrson. Målningen dikterades av ett rörsystem men i slutändan behövdes inte rörsystemet. Nu byggs en vägg famför målningen. 1957 lade stan fram förslaget om Sergelstorg, Piet Heins superelips med kontinuerligt krökande kurvor. Det här då, Olle Baertlings skulptur som underkändes. En ny tävling utlystes 1964 utan Baertling och det blev världens rabalder. Helldén som var god vän med både Öhrström och Baertling hade ingen rösträtt och skrev protestlista. Öhrström vann tävlingen 1970. Peter Celsing markerade skillnaden mellan det gamla och det nya, kulturhuset vänder sig mot Sergels torg.
- Idén om det estetiska rummet. Man hade målningen redan utanför höghusentrén, glädjen med triangelformade vingar mot ljusa moln. Längre in den tredimensionella Baertlingmålningen. Men byggjobbarna tyckte så fruktansvärt illa om det här så att de drog med kapsyler på målningen när de gick förbi. Sergelgatan, arkitektritningen med en jättelik idyllisk gågata, bokläsande flanörer och lekande barn, kastanjerostning och cappuchino. Men hotellet i 1:a höghuset blev kontor. Materialet är sämre än det skulle vara, svart skiffer och vit italiensk marmor blev för dyrt. Den mörka kopparfasaden löstes upp, det försvann.
- Martin innehar taltekniken, ett formellt högtstående faktaspråk, sa Göran Brunius. Man hör det här, men ser dom det här? 1:a skyskrapan som min gode vän Baertling dekorerade. Användningen, utanför och speglar. En dag kom en jäktad direktör med bil, han tog fram portföljen och skyndade in. Spegeln speglade målningen och dörrarna. Han sprang rakt in i spegeln och föll ned död. Vaktmästaren, herr Swan, Mr Swan, en f d främlingslegionär, satt bakom en lucka i entrén. Han hade förmånen att bo i ljuset, högst upp, där uppnåddes den här immateriella effekten. Han satt bakom luckan och såg på den här tråkiga saken, han var inte förtjust i målningen. En skurgumma med kvast och trasa kom och putsade den. Denne Mr Swan blev irriterad, hetsades av målningen och hetsade henne. Skurgumman och Swan kom i delo. Hon körde skaftet i ögat på Mr Swan. När jag blir frisk kommer jag aldrig mer att återvända till dessa interiörer, sa Swan. Luften och ljuset. Det fördjupade problemet, en lekplats men kanske inte den rätta. Den fysiska miljön skapar problem, det blir en lekplats för fel sorts barn.
- För några månader sedan började man lägga svart och vit sten på Norrmalmstorg, sa Björn Lövin. Svenska torg är bland de mest grisiga som finns i Europa. Om ni inte städar framför huset ställer jag inte ut sa jag när jag skulle ställa ut på Kulturhuset 87, och de städade. Svart och vitt är en katastrof ur städsynpunkt men man bara fortsätter och fortsätter.
- Fantastiskt att vara på Klubben, det är bättre än i riksdan, sa Ian Wachtmeister. De här jävla skitiga stenarna. Florens, varför är det så vackert. Ingen fick bygga sånt här skräp som de här fem höghusen. Det som stör är de här fem höghusen. Ta bort dom!
- Akademitiden, Sergeltiden, 1600-talstiden, sa Göran Brunius. Sergelhuset, att ta bort ett sådant hus. En stor sal plus rummen för eleverna. Stora väggar i korssalen. Tidiga år i Paris. Café du Dôme och konstnärer i långa banor. Skälls-ordet var arkitekt, ett vanligt tilltal. Beträffande torg. Torget i Siena sluttar ner mot en ventil eller avlopp, allt rinner ner.
- Jag hör vartenda ord du säger, sa Torsten Fridh. Sergelhuset! Jag har gått i samma lokaler, du skönmålar det. För dig och mig var det vackert, det skulle inte gå i dag. Små skrubbar i källarvåningen. En professor som kom en dag i veckan, Limpan i källaren var räddningen. Vi ska inte inbilla oss att det gamla var så jävla bra. Jag går på Sergeltorget, en fantastisk passage här genom stan, vänta 30-40 år innan ni bedömer det.
- Jag håller med, sa Martin. Svart och vitt i dåligt material går inte, det skulle vara skiffer och marmor mellan 1:a och 2:a höghusen. Men det är en ny form av fadersmord som nu begås. Om 20-30 år är det unikt, även internationellt. Vi som är födda då vill ha det kvar, låt det vara i fred.
- Antingen för eller emot, sa Gösta Salén. Gör ett tankeexperiment, ta  bort hela hötorgscity. Är vi nöjda då? T-banan, plattan med socialt och politiskt liv, det spatiösa. Men höghusen är en importerad art. Det är sista gången jag använder en sådan fasad sa Tengbom när Wennergrenskrapan byggdes. Kläd om fasaderna i hötorgscity.
- Det är ett stort problem i Sverige, stadskärnorna som förstörs, sa Sven Harry Blomberg. En tändsticksask kan bara ställas i tre olika ställningar och det är ungefär  så man gör.
- Det finns skillnader mellan arkitekternas ritningar och verkligheten, sa Björn Melin. Man blir förvånad, har jag missat något, det var så vackert. Arkitekternas ritningar är mycket vackra. Ingen gråhet som Öhrströms pelare. Den skulle gnistra i ljuset. Palle Pernevi blev förvånad när den inte gjorde det.
- Öhrströms pelare är ett optiskt misstag, belysningen skulle ju vara inifrån, sa Göran Brunius. Den borde ha gjorts med reflektorer, det är ett misstag att sätta 25-wattslampor inuti.
- Hötorgscity är skitvackert, nerifrån och uppifrån, sa Martin. Gråheten, det går snett, arkitekterns ritningar, men man ser visionen ändå, även i det förfallna skicket. Jag vill kunna leva i min stad.
- Du får trösta dig med Kaj Piehls bok om livet på Klubben, sa Thomas Qvarsebo.

Gunnar Brusewitz:
T.v.: Egon E-son Weinemo, Sven-Axel Hagberg, Carl Hampus Bergman, Bertila Almqvist,
Edvin Bodin.
Olle von Schewen:
T.h.: Kurre Lindon.

Utställningar och intervjuer på
Moderna Museet 1958-61 – Torbjörn Axelman
– Ett oräkneligt antal ansikten, ett historiskt ögonblick, inbjudningar har gått ut till nuvarande chefen David Elliott och Eddie Figge, men bägge är förhindrade att närvara, sa Thomas Qvarsebo. Eddie som betytt så mycket för Moderna Museets tillkomst är 94 år. Hon har ryggskott och hon retar sig fortfarande över att hon och Rune Jansson sedan spolades på spontanistutställningen 1959. Och om ni tycker illa om Rauschenbergs get kan ni tacka Torbjörn för det, för han är en av papporna bakom den. Men det hade också något gott med sig, Brancusis ägg köptes in för den svindlande summan 181 000, i dag är det försäkrat för 50 miljoner. Konstintresserade gäster bör notera att konst kan löna sig.
– Det är glädjande att se så många sörjande här, sa Yngve Gamlin när han spelade präst, men ni behöver inte vara ledsna för vi ska köra ett reportage ifrån Moderna Museet från 1957 till nånstans på 60-talet, sa Torbjörn Axelman. Jag gjorde det tillsammans med Nils-Erik Baerentz, det här programmet
som vi gav Moderna Museet med anledning av 25-årsjubileet.
En gammal film som börjar med Otte Sköld och Pontus Hultén. Han hette ju Pont på den tiden och skrev i Gåsblandaren
– tack gode gud för maten – Ulf Hård Seg av negermat – och sånt där. Men det var innan han blev stor museiman. Det var ju han och Uffe Linde, Gerhard Bonnier och Per Olov Ultvedt, det var vi som höll på och lekte med såna här reportage. Jag var kulturgubbe på TV-journalen och sedan 1959 på ett nytt program som hette Aktuellt. Med kulturinslag nästan varje vecka, som inte finns så ofta nuförtiden. Jag var mordhotad på den tiden och fick små bomber på jularna, för jag hade med konstiga gubbar som Öyvind Fahlström som gjorde kysskonst och rökte hasch, Jean Tinguely som sköt på tavlor och Niki de Saint Phalle som gjorde underliga saker. Det är 50-tal får ni tänka er och nu kör vi på.
- Exercishuset som blir museum 1958. Inför fredagens visning på Moderna Museet, Skeppsholmen. Långa raden, flottan, Fredrik Bloms exercishus. Förste februari 1956 övertog Otte Sköld stödd av ett regeringsbeslut lokalen, till sorg för Stockholms handbollsvänner men till glädje för konstens. En av salarna blev användbar redan hösten 56. Skulpturen i fonden byttes ut mot vår tids, som det sas, mest beundrade, hatade och omdebatterade målning. Picassos Guernica som fylld av sprickor och oroande skavanker rullades ut på golvet och spikades upp på en spännram av museets tjänstemän. I maj 58 visade överintendent Otte Sköld och föreståndaren för Rikssamlingen Bo Wennberg delar av det nya museet, den svenska konsten som fram till dess legat på Nationalmusei vindar. Bror Hjorts altartavla som Karolinska sjukhusets personal inte ville sätta upp i kapellet. Hilding Linnqvists Torget i Chinon. Pionjärer som Grünewald och Sigrid Hjertén. Törnemans heroiska ambitioner. Einar Jolins utsikt över Slussens trafikmaskineri. Simonssons Pojken i spegeln. Ragnar Sandbergs skog av måsar. Nils Nilssons Spanska flyktingar. Birgitta Liljebladhs Eskimåflicka.
- 1947 års konkretister, avigt och rätt, och Arne Jones gotiska Människokatedral. Allt slutgiltigt filmat och betraktat från taket på gamla bastun, när man nu efter femtio års stridigheter skapat ett modernt museum. 1959, utställningen om spontanismen. Öyvind Fahlström som sände upp sina verk från Italien med den olycksaliga pannån, som var med som emballage och packades upp av misstag. Nu hänger den hemma hos mig. Intendenten för Riksförbundet för bildande konst, Lars-Erik Åström, var den som packade upp och hängde upp den. Hur kommer det sig att du gjorde en sådan felbedömning, frågade jag i intervjun. En felbedömning, men det kan man inte riktigt säga i det här fallet, sa Åström. Det är inte fråga om någon bedömning. Fahlström sände upp tre saker och så skrev han från Italien att han ville byta ut några verk. Och så kom det här konstverket, eller vad man ska säga, tillsammans med några andra saker som han gjort. Det påminner i färgen och stilen om andra saker han har gjort. Lite olika de andra i storlek och form. Jag hade intrycket att han ville visa den sista fasen av sitt måleri.
- Jazzkonsert 59 med Stubben Kallin vid trummorna och den ungdomliga publiken. Carlo Derkert var initiativtagare till kvällen. Svårigheterna med de här föredragen och guidningarna är att det blir för pedagogiskt, så om vi som jag tänkt mig kunde ha med poesi och musik och jazz, så skulle det bli mer levande, sa Carlo. Det finns ju olika definitioner på konst, men jag tror att allt är konst som ger form åt våra känslor. Konst, det är allt som inte har praktisk betydelse. Entusiasmen, glädjen, trotset. Allt det som finns i jazzen och i det här rummet. Mattas jättemålningar. Likheterna med Fahlström som kommenterade. Den moderna människan, hennes bredd och motsägelsefullhet. Mekaniska former tillsammans med sugande växtformer. Både förstörelsens panik och blommandet i det ljuvligas våldsamheter. Samt snabbmålare Mathieu i sin flygaruniorm.
- Robert Jacobsens skrotskulpturer 1960. Svetsen är ett underbart klister som formar järn av alla sorter, sa Pontus. Bror Hjorts kartong till kyrkan i Jukkasjärvi och Siri Derkerts skisser. Urmakarsonen Jean Tinguelys självförstörande maskin. Action painting och spontanismen och före detta stridsflygaren Sam Francis. About my way of painting? I can say it in four words? Damned brazes, let´s relaxe. Förbannade kedjor, välsignade avspänning. Var börjar du? undrade jag. Var som helst. Lite mer konkret, sa jag. Som jag sa, jag kan bara tala i metaforer, som William Blake. Jag är en opportunist, jag plockar bara upp, sa Francis. 90-åringen Anna Casparsson. Finns det någon konstnär som fru Casparsson tyckt om? Tja, Ernst Josephson tycker jag om. Birger Forsbergs mentor arkitekten Wissa Wassef, som visade egyptiska barnvävnader. Och Marc Chagall.
- P O Ultveths stipendium 1961. Vad ska du använda det till? frågade reportern. Ja, en stor del kommer att användas i hushållet. Under de sjutton år som jag varit sysselsatt med konst är det här första gången jag blir ekonomiskt oberoende, sa P O. John Cage och David Tutor i en performance. Paul Klee. Le Corbusier. Ulf Linde om Matisse. Brancusis Den nyfödde, och till sist Robert Rauschenbergs berättelse om geten som han köpt i den lilla affären mitt emot sin ateljé, och bilringens betydelse i hans försök att förvandla geten från natur till konst.
- Jag tror David Elliot missade något, för den vitaliteten som man kan förstå fanns då är fjärran från den som finns i dag, sa Thomas Qvarsebo.
- Ett riktigt historiskt ämne, det är klart, även om jag tyckte Chagall var lite kort, sa Göran Brunius. Men Torbjörn har alltid varit en luftig personlighet, jag har ju varit van och se honom.fl.yga ovanför taken där jag bor så gott som dagligen och göra störtdykningar mot någon älskling han hade där. Från början gjorde han de här reportagen om konst, som visat sig vara mycket mer värdefulla än vad man tyckte just då, eftersom de ingick i nyhetsförmedling o s v. Men han har ju sysslat med tusen saker. Alla dessa ambitioner, konstnärliga, filmiska, flygiska, och nu karate. Jag har nu i dag svalt allt detta och varit på installationsutställning häruppe i huset, så jag känner mig nästan övermätt. Alla dessa intryck, ett konglomerat som inte riktigt vill lösa sig med varandra utan kivas sinsemellan. Och det här med Chagall, det var min enda anmärkning, för det här med Chagall var ändå lite mer än det här med Fahlström.
- Det här med Chagall, sa Thomas Qvarsebo. Jag träffade en halmstadgruppare, Waldemar Lorentzon. Hans idol var Chagall, sa han. I en färgaffär i Paris står en man framför honom, mannen avlägsnar sig och färghandlaren dyker på Lorentzon. Mon Dieu, såg ni inte vem det var, Chagall! Han hade stått bakom Chagall och upprepade det alltid, han hade varit där.
- Jag tillhör en yngre falang. Jag är född 58 och var där i barnvagn, sa Anders Palmér. En oerhörd film med lekfullhet och entusiasm och en enkelhet som jag önskar vi kunde se i dag. Man hänger upp människolik i Berlin och kalsonger från nyligen avrättade människor i Texas i en klädbutik i Stockholm. I mina ögon en oerhört sökt konst. Var är lekfullheten? Rauschenbergs försök att leta sig fram till geten? Vad är skillnaden? Hur ser man på lekfullheten från en filmares perspektiv i dag?
- Det är så här, sa Torbjörn. När jag i slutet på 50-talet började göra konstinslag i tv-journalen och Aktuellt, och sedan Prisma tillsammans med Ulf Hård av Segerstad, Erwin Leiser, Vilgot Sjöman, och Jörn Donner, fick vi kraftig intern kritik. Man var irriterad på separata kulturprogram som Prisma. Vi byggde upp dukar med plastelina, färg, ägg och dockor på en rivningsgård i city. Niki de Saint Phalle var förtjust i dockor. Vi stod på 20 meters avstånd och sköt, och färg och ägg rann nerför dukarna. Du får inte hålla på med såna här iskalla program, sa Per Martin Hamberg. Man skulle göra folknära program. Säkerhetschef Wahlman var bekymrad för bomberna. Men vi gjorde det. Och jag har gjort väldigt mycket inslag med förhållandevis normala svenska konstnärer typ Göran Brunius. Galleri Pierre, Galleri Lundholm. När vi invigde galleri Bleue kallade vi det för reklam, allting var ju reklam och då gick det bra.
- Det här borde absolut gå i tv i dag, det är av stort konstnärligt och konsthistoriskt intresse, sa Bengt Lagerkvist. Men det visas ändå en del i dag, det finns ju Nike som tar upp sånt här och det finns satirprogrammen som var omöjliga i årtionden. Det här var ju i svart-vitt, färgteven har släppt in konstprogrammen till en del.
- Bengts konstpauser är utmärkta, Bengt har gett konsten en röst, sa Thomas Qvarsebo. Kalle Haskel från Nike kommer hit i oktober, men var inte Skäggen en sorts happening och satir.
- 1951 gjorde vi ett program som hette Nu, sa Torbjörn. Du får inte genomföra det här programmet om du har skägg, sa Lars Ag. Jag var reporter tillsammans med Carl Uno Sjöblom, skägg var suspekt. Hur gör du när du fixar med det här skägget? sa de. Men så småningom började allt fler skaffa sig skägg. Åke Söderqvist, som såg några kontroversiella program i England, startade Skäggen med Beppe Wolgers, Lasse O’Månsson och Jan-Öjvind Swahn. Jag producerade några, Kalle Haskel gjorde de flesta. Nu har Göran Brunius rakat bort sitt men Göran Nilsson har kvar det.
- Jag började jag på Konstfack 1951 och lät skägget växa, 1952 kom jag in på Konstakademin, sa Göran Nilsson. Min första professor på grafiken var Emil Johansson-Thor. Vi hade sällskap på tåget till Malmö och han satt och tråkade mig hela tiden. Ja, du hinner inte mer än komma in på akademin, så tror du att du är en stor konstnär, sa han.
- Jag beundrar det vi sett,. Att se Carlo Derkert uppträda i slips och Torbjörn Axelman i fluga, bara det är en upplevelse. Men många vill återuppleva den här vitaliteten, uppslagsrikedomen och inflödet av impulser. Varför är det så galet som det är i dag? Man har vänt på steken. Dagens Moderna museum har inget konstprogram utan ett program för att eliminera konsten. Logon, symbolen för Moderna Museet, stämmer mer med konstnärer som inte ens vidrör sina verk. Vi får nog leva länge med antikonst och installationerna, som innehåller idéer framställda i mörka och grå perspektiv. Men det ugör en beklaglig kontrast att se den här vitaliteten.
- Instämmer, sa Torbjörn Axelman. Det som fanns under 60-talet var en slags varm, spontan lekfullhet. Man kunde umgås med Leslie, Rauschenberg, Stankiewicz, Oldenburg. Warhol var hemma hos mig på Lidingö, det var som en stor familj. Det var inte så märkvärdigt att gå fram och titta på en Picasso. De där skulpturerna som stals. Om man går fram och tittar i dag så kommer det fram en vakt och undrar varför man står där så länge. Tänker man på jävulskap!
- Ja, vart har  glädjen och positivismen tagit vägen? undrade  Huck Hultgren. 50-60-talens ekonomiska tillväxt och posivitism har förbytts mot pessimism i krisens Europa, och det är kanske det som speglas av konsten. Moderna har blivit en statarbarack på längden där man fraktas runt bland plastpåsar och lite skit Det är vakter, koll och hit och dit, och det står en massa konstiga människor och tittar. Elegansen och det genomarbetade har tagit över, den varma känslan saknas. Nittve åker till London och en engelsman kommer hit, en märklig rockad. Pontus Hultén är om inte besviken, så frustrerad. Om Pontus fått förverkliga sin idé från Pompidou och Venedig hade det nog blivit varmare.
- Konsten är ingen isolerad ö, den speglar tiden, sa Bengt Lagerkvist. Då var det högkonjunktur, nu är det kris och arbetslöshet. Men det var också enskilda människor som gjorde det. Pontus Hultén, Carlo Derkert och Ulf Linde, så oerhört olika varandra, kunde sätta sprätt på det hela. Uppmärksamheten kring amerikanarna, popkonsten, inga eviga värden
. - Jag pratade med Ulf Linde om museet och den svenska konsten häromåret. Det var fantastiskt med det här önskemuseet, det glömmer jag aldrig, det var ju fantastiskt att Pontus Hultén kunde få igång det, sa jag inställsamt. Men Pontus var inte intresserad, det var Ulf Linde och ett par till som fick i gång det. Den här Elliott är ju inte ett dugg intresserad av den svenska konsten, det har han ju sagt. Han är bara intresserad av internationell konst. Med Pontus Hultén var det samma sak, inte avkrokskonsten här uppe. Men Ulf Linde gjorde det. Det här triumviratet av olika krafter som balanserade varann finns ju inte idag. Det finns en nostalgi kring det gamla museet, men då var det ett ramaskri om ägg, nyfödda och burkar. Och det fanns en kombination av olikartade personligheter som var kolossalt fruktbar. Allt det där finns knappast nu.
- Sa jag att klubben får filmen, och Torbjörn har lovat komma tillbaks i höst med en ny film om Göran Brunius och K G Bejemark och mycket annat från 60-talet. Nu får han tackjärnet
och Kaj Piehls bordsteckningsbokbok, sa Thomas Qvarsebo.

Lars Isacson:
T.v.: Gustav Rudberg, Thomas Prytz, Bo Åkermark m.fl., 1988.
T.h.: Stig Ramel, Ryno Friberg,
Håkan Bonds, Jens Tydén,
Göran Brunius, 2001.

– Exercishuset som blir museum 1958. Inför fredagens visning på Moderna Museet, Skeppsholmen. Långa raden, flottan, Fredrik Bloms exercishus. Första februari 1956 övertog Otte Sköld stödd av ett regeringsbeslut lokalen, till sorg för Stockholms handbollsvänner men till glädje för konstens. En av salarna blev användbar redan hösten -56. Skulpturen i fonden byttes ut mot vår tids, som det sas, mest beundrade, hatade och omdebatterade målning. Picassos Guernica som fylld av sprickor och oroande skavanker rullades ut på golvet och spikades upp på en spännram av museets tjänstemän. I maj -58 visade överintendent Otte Sköld och föreståndaren för Rikssamlingen Bo Wennberg delar av det nya museet, den svenska konsten som fram till dess legat på Nationalmuseets vindar. Bror Hjorts altartavla som Karolinska sjukhusets personal inte ville sätta upp i kapellet. Hilding Linnqvists Torget i Chinon. Pionjärer som Grünewald och Sigrid Hjertén. Törnemans heroiska ambitioner. Einar Jolins utsikt över Slussens trafikmaskineri. Simonssons Pojken i spegeln. Ragnar Sandbergs skog av måsar. Nils Nilssons Spanska flyktingar. Birgitta Liljebladhs Eskimåflicka.
– 1947 års konkretister, avigt och rätt, och Arne Jones gotiska Människokatedral. Allt slutgiltigt filmat och betraktat från taket på gamla bastun, när man nu efter femtio års stridigheter skapat ett modernt museum. 1959, utställningen om spontanismen. Öyvind Fahlström som sände upp sina verk från Italien med den olycksaliga pannån, som var med som emballage och packades upp av misstag. Nu hänger den hemma hos mig. Intendenten för Riksförbundet för bildande konst, Lars-Erik Åström,
var den som packade upp och hängde upp den. Hur kommer det sig att du gjorde en sådan felbedömning, frågade jag i intervjun. En felbedömning, men det kan man inte riktigt säga i det här fallet, sa Åström. Det är inte fråga om någon bedömning. Fahlström sände upp tre saker och så skrev han från Italien att han ville byta ut några verk. Och så kom det här konstverket, eller vad man ska säga, tillsammans med några andra saker som han gjort. Det påminner i färgen och stilen om andra saker han har gjort. Lite olika de andra i storlek och form. Jag hade intrycket att han ville visa den sista fasen av sitt måleri.
- Jazzkonsert 59 med Stubben Kallin vid trummorna och den ungdomliga publiken. Carlo Derkert var initiativtagare till kvällen. Svårigheterna med de här föredragen och guidningarna är att det blir för pedagogiskt, så om vi som jag tänkt mig kunde ha med poesi och musik och jazz, så skulle det bli mer levande, sa Carlo. Det finns ju olika definitioner på konst, men jag tror att allt är konst som ger form åt våra känslor. Konst, det är allt som inte har praktisk betydelse. Entusiasmen, glädjen, trotset. Allt det som finns i jazzen och i det här rummet. Mattas jättemålningar. Likheterna med Fahlström som kommenterade. Den moderna människan, hennes bredd och motsägelsefullhet. Mekaniska former tillsammans med sugande växtformer. Både förstörelsens panik och blommandet i det ljuvligas våldsamheter. Samt snabbmålare Mathieu i sin flygaruniorm.
- Robert Jacobsens skrotskulpturer 1960. Svetsen är ett underbart klister som formar järn av alla sorter, sa Pontus. Bror Hjorts kartong till kyrkan i Jukkasjärvi och Siri Derkerts skisser. Urmakarsonen Jean Tinguelys självförstörande maskin. Action painting och spontanismen och före detta stridsflygaren Sam Francis. About my way of painting? I can say it in four words? Damned brazes, let´s relaxe. Förbannade kedjor, välsignade avspänning. Var börjar du? undrade jag. Var som helst. Lite mer konkret, sa jag. Som jag sa, jag kan bara tala i metaforer, som William Blake. Jag är en opportunist, jag plockar bara upp, sa Francis. 90-åringen Anna Casparsson. Finns det någon konstnär som fru Casparsson tyckt om? Tja, Ernst Josephson tycker jag om. Birger Forsbergs mentor arkitekten Wissa Wassef, som visade egyptiska barnvävnader. Och Marc Chagall.
- P O Ultveths stipendium 1961. Vad ska du använda det till? frågade reportern. Ja, en stor del kommer att användas i hushållet. Under de sjutton år som jag varit sysselsatt med konst är det här första gången jag blir ekonomiskt oberoende, sa P O. John Cage och David Tutor i en performance. Paul Klee. Le Corbusier. Ulf Linde om Matisse. Brancusis Den nyfödde, och till sist Robert Rauschenbergs berättelse om geten som han köpt i den lilla affären mitt emot sin ateljé, och bilringens betydelse i hans försök att förvandla geten från natur till konst.
- Jag tror David Elliot missade något, för den vitaliteten som man kan förstå fanns då är fjärran från den som finns i dag, sa Thomas Qvarsebo.
- Ett riktigt historiskt ämne, det är klart, även om jag tyckte Chagall var lite kort, sa Göran Brunius. Men Torbjörn har alltid varit en luftig personlighet, jag har ju varit van och se honom.fl.yga ovanför taken där jag bor så gott som dagligen och göra störtdykningar mot någon älskling han hade där. Från början gjorde han de här reportagen om konst, som visat sig vara mycket mer värdefulla än vad man tyckte just då, eftersom de ingick i nyhetsförmedling o s v. Men han har ju sysslat med tusen saker. Alla dessa ambitioner, konstnärliga, filmiska, flygiska, och nu karate. Jag har nu i dag svalt allt detta och varit på installationsutställning häruppe i huset, så jag känner mig nästan övermätt. Alla dessa intryck, ett konglomerat som inte riktigt vill lösa sig med varandra utan kivas sinsemellan. Och det här med Chagall, det var min enda anmärkning, för det här med Chagall var ändå lite mer än det här med Fahlström.
- Det här med Chagall, sa Thomas Qvarsebo. Jag träffade en halmstadgruppare, Waldemar Lorentzon. Hans idol var Chagall, sa han. I en färgaffär i Paris står en man framför honom, mannen avlägsnar sig och färghandlaren dyker på Lorentzon. Mon Dieu, såg ni inte vem det var, Chagall! Han hade stått bakom Chagall och upprepade det alltid, han hade varit där.
- Jag tillhör en yngre falang. Jag är född 58 och var där i barnvagn, sa Anders Palmér. En oerhörd film med lekfullhet och entusiasm och en enkelhet som jag önskar vi kunde se i dag. Man hänger upp människolik i Berlin och kalsonger från nyligen avrättade människor i Texas i en klädbutik i Stockholm. I mina ögon en oerhört sökt konst. Var är lekfullheten? Rauschenbergs försök att leta sig fram till geten? Vad är skillnaden? Hur ser man på lekfullheten från en filmares perspektiv i dag?
- Det är så här, sa Torbjörn. När jag i slutet på 50-talet började göra konstinslag i tv-journalen och Aktuellt, och sedan Prisma tillsammans med Ulf Hård av Segerstad, Erwin Leiser, Vilgot Sjöman, och Jörn Donner, fick vi kraftig intern kritik. Man var irriterad på separata kulturprogram som Prisma. Vi byggde upp dukar med plastelina, färg, ägg och dockor på en rivningsgård i city. Niki de Saint Phalle var förtjust i dockor. Vi stod på 20 meters avstånd och sköt, och färg och ägg rann nerför dukarna. Du får inte hålla på med såna här iskalla program, sa Per Martin Hamberg. Man skulle göra folknära program. Säkerhetschef Wahlman var bekymrad för bomberna. Men vi gjorde det. Och jag har gjort väldigt mycket inslag med förhållandevis normala svenska konstnärer typ Göran Brunius. Galleri Pierre, Galleri Lundholm. När vi invigde galleri Bleue kallade vi det för reklam, allting var ju reklam och då gick det bra.
- Det här borde absolut gå i tv i dag, det är av stort konstnärligt och konsthistoriskt intresse, sa Bengt Lagerkvist. Men det visas ändå en del i dag, det finns ju Nike som tar upp sånt här och det finns satirprogrammen som var omöjliga i årtionden. Det här var ju i svart-vitt, färgteven har släppt in konstprogrammen till en del.
- Bengts konstpauser är utmärkta, Bengt har gett konsten en röst, sa Thomas Qvarsebo. Kalle Haskel från Nike kommer hit i oktober, men var inte Skäggen en sorts happening och satir.
- 1951 gjorde vi ett program som hette Nu, sa Torbjörn. Du får inte genomföra det här programmet om du har skägg, sa Lars Ag. Jag var reporter tillsammans med Carl Uno Sjöblom, skägg var suspekt. Hur gör du när du fixar med det här skägget? sa de. Men så småningom började allt fler skaffa sig skägg. Åke Söderqvist, som såg några kontroversiella program i England, startade Skäggen med Beppe Wolgers, Lasse O’Månsson och Jan-Öjvind Swahn. Jag producerade några, Kalle Haskel gjorde de flesta. Nu har Göran Brunius rakat bort sitt men Göran Nilsson har kvar det.
- Jag började jag på Konstfack 1951 och lät skägget växa, 1952 kom jag in på Konstakademin, sa Göran Nilsson. Min första professor på grafiken var Emil Johansson-Thor. Vi hade sällskap på tåget till Malmö och han satt och tråkade mig hela tiden. Ja, du hinner inte mer än komma in på akademin, så tror du att du är en stor konstnär, sa han.
- Jag beundrar det vi sett,. Att se Carlo Derkert uppträda i slips och Torbjörn Axelman i fluga, bara det är en upplevelse. Men många vill återuppleva den här vitaliteten, uppslagsrikedomen och inflödet av impulser. Varför är det så galet som det är i dag? Man har vänt på steken. Dagens Moderna museum har inget konstprogram utan ett program för att eliminera konsten. Logon, symbolen för Moderna Museet, stämmer mer med konstnärer som inte ens vidrör sina verk. Vi får nog leva länge med antikonst och installationerna, som innehåller idéer framställda i mörka och grå perspektiv. Men det ugör en beklaglig kontrast att se den här vitaliteten.
- Instämmer, sa Torbjörn Axelman. Det som fanns under 60-talet var en slags varm, spontan lekfullhet. Man kunde umgås med Leslie, Rauschenberg, Stankiewicz, Oldenburg. Warhol var hemma hos mig på Lidingö, det var som en stor familj. Det var inte så märkvärdigt att gå fram och titta på en Picasso. De där skulpturerna som stals. Om man går fram och tittar i dag så kommer det fram en vakt och undrar varför man står där så länge. Tänker man på jävulskap!
- Ja, vart har  glädjen och positivismen tagit vägen? undrade  Huck Hultgren. 50-60-talens ekonomiska tillväxt och posivitism har förbytts mot pessimism i krisens Europa, och det är kanske det som speglas av konsten. Moderna har blivit en statarbarack på längden där man fraktas runt bland plastpåsar och lite skit Det är vakter, koll och hit och dit, och det står en massa konstiga människor och tittar. Elegansen och det genomarbetade har tagit över, den varma känslan saknas. Nittve åker till London och en engelsman kommer hit, en märklig rockad. Pontus Hultén är om inte besviken, så frustrerad. Om Pontus fått förverkliga sin idé från Pompidou och Venedig hade det nog blivit varmare.
- Konsten är ingen isolerad ö, den speglar tiden, sa Bengt Lagerkvist. Då var det högkonjunktur, nu är det kris och arbetslöshet. Men det var också enskilda människor som gjorde det. Pontus Hultén, Carlo Derkert och Ulf Linde, så oerhört olika varandra, kunde sätta sprätt på det hela. Uppmärksamheten kring amerikanarna, popkonsten, inga eviga värden
. - Jag pratade med Ulf Linde om museet och den svenska konsten häromåret. Det var fantastiskt med det här önskemuseet, det glömmer jag aldrig, det var ju fantastiskt att Pontus Hultén kunde få igång det, sa jag inställsamt. Men Pontus var inte intresserad, det var Ulf Linde och ett par till som fick i gång det. Den här Elliott är ju inte ett dugg intresserad av den svenska konsten, det har han ju sagt. Han är bara intresserad av internationell konst. Med Pontus Hultén var det samma sak, inte avkrokskonsten här uppe. Men Ulf Linde gjorde det. Det här triumviratet av olika krafter som balanserade varann finns ju inte idag. Det finns en nostalgi kring det gamla museet, men då var det ett ramaskri om ägg, nyfödda och burkar. Och det fanns en kombination av olikartade personligheter som var kolossalt fruktbar. Allt det där finns knappast nu.
- Sa jag att klubben får filmen, och Torbjörn har lovat komma tillbaks i höst med en ny film om Göran Brunius och K G Bejemark och mycket annat från 60-talet. Nu får han tackjärnet
och Kaj Piehls bordsteckningsbokbok, sa Thomas Qvarsebo.

Kaj Piehl:
T.v.: Stig Kangas, Sören Jansson,
Ingvar Jörpeland, Per Werle, 1987.
T.h.: Kurt Simons, Torsten Fridh,
Sven Harry Blomberg.
Göran Brunius, 1997.

– Jazzkonsert 1959 med Stubben Kallin vid trummorna och den ungdomliga publiken. Carlo Derkert var initiativtagare till kvällen. Svårigheterna med de här föredragen och guidningarna är att det blir för pedagogiskt, så om vi som jag tänkt mig kunde ha med poesi och musik och jazz, så skulle det bli mer levande, sa Carlo. Det finns ju olika definitioner på konst, men jag tror att allt är konst som ger form åt våra känslor. Konst, det är allt som inte har praktisk betydelse. Entusiasmen, glädjen, trotset. Allt det som finns i jazzen och i det här rummet. Mattas jättemålningar. Likheterna med Fahlström som kommenterade. Den moderna människan, hennes bredd och motsägelsefullhet. Mekaniska former tillsammans med sugande växtformer. Både förstörelsens panik och blommandet i det ljuvligas våldsamheter. Samt snabbmålare Mathieu i sin flygaruniform.
– Robert Jacobsens skrotskulpturer 1960. Svetsen är ett underbart klister som formar järn av alla sorter, sa Pontus. Bror Hjorts kartong till kyrkan i Jukkasjärvi och Siri Derkerts skisser. Urmakarsonen Jean Tinguelys självförstörande maskin. Action painting och spontanismen och före detta stridsflygaren Sam Francis. About my way of painting? I can say it in four words? Damned brazes, let´s relaxe. Förbannade kedjor, välsignade avspänning. Var börjar du? undrade jag. Var som helst. Lite mer konkret,
sa jag. Som jag sa, jag kan bara tala i metaforer, som William Blake. Jag är en opportunist, jag plockar bara upp, sa Francis. 90-åringen Anna Casparsson. Finns det någon konstnär som fru Casparsson tyckt om? Tja, Ernst Josephson tycker jag om. Birger Forsbergs mentor arkitekten Wissa Wassef, som visade egyptiska barnvävnader. Och Marc Chagall.
- P O Ultveths stipendium 1961. Vad ska du använda det till? frågade reportern. Ja, en stor del kommer att användas i hushållet. Under de sjutton år som jag varit sysselsatt med konst är det här första gången jag blir ekonomiskt oberoende, sa P O. John Cage och David Tutor i en performance. Paul Klee. Le Corbusier. Ulf Linde om Matisse. Brancusis Den nyfödde, och till sist Robert Rauschenbergs berättelse om geten som han köpt i den lilla affären mitt emot sin ateljé, och bilringens betydelse i hans försök att förvandla geten från natur till konst.
- Jag tror David Elliot missade något, för den vitaliteten som man kan förstå fanns då är fjärran från den som finns i dag, sa Thomas Qvarsebo.
- Ett riktigt historiskt ämne, det är klart, även om jag tyckte Chagall var lite kort, sa Göran Brunius. Men Torbjörn har alltid varit en luftig personlighet, jag har ju varit van och se honom.fl.yga ovanför taken där jag bor så gott som dagligen och göra störtdykningar mot någon älskling han hade där. Från början gjorde han de här reportagen om konst, som visat sig vara mycket mer värdefulla än vad man tyckte just då, eftersom de ingick i nyhetsförmedling o s v. Men han har ju sysslat med tusen saker. Alla dessa ambitioner, konstnärliga, filmiska, flygiska, och nu karate. Jag har nu i dag svalt allt detta och varit på installationsutställning häruppe i huset, så jag känner mig nästan övermätt. Alla dessa intryck, ett konglomerat som inte riktigt vill lösa sig med varandra utan kivas sinsemellan. Och det här med Chagall, det var min enda anmärkning, för det här med Chagall var ändå lite mer än det här med Fahlström.
- Det här med Chagall, sa Thomas Qvarsebo. Jag träffade en halmstadgruppare, Waldemar Lorentzon. Hans idol var Chagall, sa han. I en färgaffär i Paris står en man framför honom, mannen avlägsnar sig och färghandlaren dyker på Lorentzon. Mon Dieu, såg ni inte vem det var, Chagall! Han hade stått bakom Chagall och upprepade det alltid, han hade varit där.
- Jag tillhör en yngre falang. Jag är född 58 och var där i barnvagn, sa Anders Palmér. En oerhörd film med lekfullhet och entusiasm och en enkelhet som jag önskar vi kunde se i dag. Man hänger upp människolik i Berlin och kalsonger från nyligen avrättade människor i Texas i en klädbutik i Stockholm. I mina ögon en oerhört sökt konst. Var är lekfullheten? Rauschenbergs försök att leta sig fram till geten? Vad är skillnaden? Hur ser man på lekfullheten från en filmares perspektiv i dag?
- Det är så här, sa Torbjörn. När jag i slutet på 50-talet började göra konstinslag i tv-journalen och Aktuellt, och sedan Prisma tillsammans med Ulf Hård av Segerstad, Erwin Leiser, Vilgot Sjöman, och Jörn Donner, fick vi kraftig intern kritik. Man var irriterad på separata kulturprogram som Prisma. Vi byggde upp dukar med plastelina, färg, ägg och dockor på en rivningsgård i city. Niki de Saint Phalle var förtjust i dockor. Vi stod på 20 meters avstånd och sköt, och färg och ägg rann nerför dukarna. Du får inte hålla på med såna här iskalla program, sa Per Martin Hamberg. Man skulle göra folknära program. Säkerhetschef Wahlman var bekymrad för bomberna. Men vi gjorde det. Och jag har gjort väldigt mycket inslag med förhållandevis normala svenska konstnärer typ Göran Brunius. Galleri Pierre, Galleri Lundholm. När vi invigde galleri Bleue kallade vi det för reklam, allting var ju reklam och då gick det bra.
- Det här borde absolut gå i tv i dag, det är av stort konstnärligt och konsthistoriskt intresse, sa Bengt Lagerkvist. Men det visas ändå en del i dag, det finns ju Nike som tar upp sånt här och det finns satirprogrammen som var omöjliga i årtionden. Det här var ju i svart-vitt, färgteven har släppt in konstprogrammen till en del.
- Bengts konstpauser är utmärkta, Bengt har gett konsten en röst, sa Thomas Qvarsebo. Kalle Haskel från Nike kommer hit i oktober, men var inte Skäggen en sorts happening och satir.
- 1951 gjorde vi ett program som hette Nu, sa Torbjörn. Du får inte genomföra det här programmet om du har skägg, sa Lars Ag. Jag var reporter tillsammans med Carl Uno Sjöblom, skägg var suspekt. Hur gör du när du fixar med det här skägget? sa de. Men så småningom började allt fler skaffa sig skägg. Åke Söderqvist, som såg några kontroversiella program i England, startade Skäggen med Beppe Wolgers, Lasse O’Månsson och Jan-Öjvind Swahn. Jag producerade några, Kalle Haskel gjorde de flesta. Nu har Göran Brunius rakat bort sitt men Göran Nilsson har kvar det.
- Jag började jag på Konstfack 1951 och lät skägget växa, 1952 kom jag in på Konstakademin, sa Göran Nilsson. Min första professor på grafiken var Emil Johansson-Thor. Vi hade sällskap på tåget till Malmö och han satt och tråkade mig hela tiden. Ja, du hinner inte mer än komma in på akademin, så tror du att du är en stor konstnär, sa han.
- Jag beundrar det vi sett,. Att se Carlo Derkert uppträda i slips och Torbjörn Axelman i fluga, bara det är en upplevelse. Men många vill återuppleva den här vitaliteten, uppslagsrikedomen och inflödet av impulser. Varför är det så galet som det är i dag? Man har vänt på steken. Dagens Moderna museum har inget konstprogram utan ett program för att eliminera konsten. Logon, symbolen för Moderna Museet, stämmer mer med konstnärer som inte ens vidrör sina verk. Vi får nog leva länge med antikonst och installationerna, som innehåller idéer framställda i mörka och grå perspektiv. Men det ugör en beklaglig kontrast att se den här vitaliteten.
- Instämmer, sa Torbjörn Axelman. Det som fanns under 60-talet var en slags varm, spontan lekfullhet. Man kunde umgås med Leslie, Rauschenberg, Stankiewicz, Oldenburg. Warhol var hemma hos mig på Lidingö, det var som en stor familj. Det var inte så märkvärdigt att gå fram och titta på en Picasso. De där skulpturerna som stals. Om man går fram och tittar i dag så kommer det fram en vakt och undrar varför man står där så länge. Tänker man på jävulskap!
- Ja, vart har  glädjen och positivismen tagit vägen? undrade  Huck Hultgren. 50-60-talens ekonomiska tillväxt och posivitism har förbytts mot pessimism i krisens Europa, och det är kanske det som speglas av konsten. Moderna har blivit en statarbarack på längden där man fraktas runt bland plastpåsar och lite skit Det är vakter, koll och hit och dit, och det står en massa konstiga människor och tittar. Elegansen och det genomarbetade har tagit över, den varma känslan saknas. Nittve åker till London och en engelsman kommer hit, en märklig rockad. Pontus Hultén är om inte besviken, så frustrerad. Om Pontus fått förverkliga sin idé från Pompidou och Venedig hade det nog blivit varmare.
- Konsten är ingen isolerad ö, den speglar tiden, sa Bengt Lagerkvist. Då var det högkonjunktur, nu är det kris och arbetslöshet. Men det var också enskilda människor som gjorde det. Pontus Hultén, Carlo Derkert och Ulf Linde, så oerhört olika varandra, kunde sätta sprätt på det hela. Uppmärksamheten kring amerikanarna, popkonsten, inga eviga värden
. - Jag pratade med Ulf Linde om museet och den svenska konsten häromåret. Det var fantastiskt med det här önskemuseet, det glömmer jag aldrig, det var ju fantastiskt att Pontus Hultén kunde få igång det, sa jag inställsamt. Men Pontus var inte intresserad, det var Ulf Linde och ett par till som fick i gång det. Den här Elliott är ju inte ett dugg intresserad av den svenska konsten, det har han ju sagt. Han är bara intresserad av internationell konst. Med Pontus Hultén var det samma sak, inte avkrokskonsten här uppe. Men Ulf Linde gjorde det. Det här triumviratet av olika krafter som balanserade varann finns ju inte idag. Det finns en nostalgi kring det gamla museet, men då var det ett ramaskri om ägg, nyfödda och burkar. Och det fanns en kombination av olikartade personligheter som var kolossalt fruktbar. Allt det där finns knappast nu.
- Sa jag att klubben får filmen, och Torbjörn har lovat komma tillbaks i höst med en ny film om Göran Brunius och K G Bejemark och mycket annat från 60-talet. Nu får han tackjärnet
och Kaj Piehls bordsteckningsbokbok, sa Thomas Qvarsebo.

Åke Nothberg:
T.v.: Gösta von Hennings, 1923.
T.h.: Louis Sparre.
Rune Söderberg:
T.v.: Edvin Bodin, Torsten Nordberg m.fl., 1946.
Ernst Åkerbladh:
T.h.: Håkan Engström, Olle von Schewen,
Bertila Almqvist, Åke Schmägers.

– P O Ultveths stipendium 1961. Vad ska du använda det till? frågade reportern. Ja, en stor del kommer att användas i hushållet. Under de sjutton år som jag varit sysselsatt med konst är det här första gången jag blir ekonomiskt oberoende, sa P O. John Cage och David Tutor i en performance. Paul Klee. Le Corbusier. Ulf Linde om Matisse. Brancusis Den nyfödde, och till sist Robert Rauschenbergs berättelse om geten som han köpt i den lilla affären mitt emot sin ateljé, och bilringens betydelse i hans försök att förvandla geten från natur till konst.
– Jag tror David Elliot missade något, för den vitaliteten som man kan förstå fanns då är fjärran från den som finns i dag,
sa Thomas Qvarsebo.
– Ett riktigt historiskt ämne, det är klart, även om jag tyckte Chagall var lite kort, sa Göran Brunius. Men Torbjörn har alltid varit en luftig personlighet, jag har ju varit van att se honom flyga ovanför taken där jag bor så gott som dagligen och göra störtdykningar mot någon älskling han hade där. Från början gjorde han de här reportagen om konst, som visat sig vara mycket mer värdefulla än vad man tyckte just då, eftersom de ingick i nyhetsförmedling o.s.v. Men han har ju sysslat med tusen saker. Alla dessa ambitioner, konstnärliga, filmiska, flygiska, och nu karate. Jag har nu i dag svalt allt detta och varit på installations-utställning häruppe i huset, så jag känner mig nästan övermätt. Alla dessa intryck, ett konglomerat som inte riktigt vill lösa sig med varandra utan kivas sinsemellan. Och det här med Chagall, det var min enda anmärkning, för det här med Chagall var ändå lite mer än det här med Fahlström.
- Det här med Chagall, sa Thomas Qvarsebo. Jag träffade en halmstadgruppare, Waldemar Lorentzon. Hans idol var Chagall, sa han. I en färgaffär i Paris står en man framför honom, mannen avlägsnar sig och färghandlaren dyker på Lorentzon. Mon Dieu, såg ni inte vem det var, Chagall! Han hade stått bakom Chagall och upprepade det alltid, han hade varit där.
- Jag tillhör en yngre falang. Jag är född 58 och var där i barnvagn, sa Anders Palmér. En oerhörd film med lekfullhet och entusiasm och en enkelhet som jag önskar vi kunde se i dag. Man hänger upp människolik i Berlin och kalsonger från nyligen avrättade människor i Texas i en klädbutik i Stockholm. I mina ögon en oerhört sökt konst. Var är lekfullheten? Rauschenbergs försök att leta sig fram till geten? Vad är skillnaden? Hur ser man på lekfullheten från en filmares perspektiv i dag?
- Det är så här, sa Torbjörn. När jag i slutet på 50-talet började göra konstinslag i tv-journalen och Aktuellt, och sedan Prisma tillsammans med Ulf Hård av Segerstad, Erwin Leiser, Vilgot Sjöman, och Jörn Donner, fick vi kraftig intern kritik. Man var irriterad på separata kulturprogram som Prisma. Vi byggde upp dukar med plastelina, färg, ägg och dockor på en rivningsgård i city. Niki de Saint Phalle var förtjust i dockor. Vi stod på 20 meters avstånd och sköt, och färg och ägg rann nerför dukarna. Du får inte hålla på med såna här iskalla program, sa Per Martin Hamberg. Man skulle göra folknära program. Säkerhetschef Wahlman var bekymrad för bomberna. Men vi gjorde det. Och jag har gjort väldigt mycket inslag med förhållandevis normala svenska konstnärer typ Göran Brunius. Galleri Pierre, Galleri Lundholm. När vi invigde galleri Bleue kallade vi det för reklam, allting var ju reklam och då gick det bra.
- Det här borde absolut gå i tv i dag, det är av stort konstnärligt och konsthistoriskt intresse, sa Bengt Lagerkvist. Men det visas ändå en del i dag, det finns ju Nike som tar upp sånt här och det finns satirprogrammen som var omöjliga i årtionden. Det här var ju i svart-vitt, färgteven har släppt in konstprogrammen till en del.
- Bengts konstpauser är utmärkta, Bengt har gett konsten en röst, sa Thomas Qvarsebo. Kalle Haskel från Nike kommer hit i oktober, men var inte Skäggen en sorts happening och satir.
- 1951 gjorde vi ett program som hette Nu, sa Torbjörn. Du får inte genomföra det här programmet om du har skägg, sa Lars Ag. Jag var reporter tillsammans med Carl Uno Sjöblom, skägg var suspekt. Hur gör du när du fixar med det här skägget? sa de. Men så småningom började allt fler skaffa sig skägg. Åke Söderqvist, som såg några kontroversiella program i England, startade Skäggen med Beppe Wolgers, Lasse O’Månsson och Jan-Öjvind Swahn. Jag producerade några, Kalle Haskel gjorde de flesta. Nu har Göran Brunius rakat bort sitt men Göran Nilsson har kvar det.
- Jag började jag på Konstfack 1951 och lät skägget växa, 1952 kom jag in på Konstakademin, sa Göran Nilsson. Min första professor på grafiken var Emil Johansson-Thor. Vi hade sällskap på tåget till Malmö och han satt och tråkade mig hela tiden. Ja, du hinner inte mer än komma in på akademin, så tror du att du är en stor konstnär, sa han.
- Jag beundrar det vi sett,. Att se Carlo Derkert uppträda i slips och Torbjörn Axelman i fluga, bara det är en upplevelse. Men många vill återuppleva den här vitaliteten, uppslagsrikedomen och inflödet av impulser. Varför är det så galet som det är i dag? Man har vänt på steken. Dagens Moderna museum har inget konstprogram utan ett program för att eliminera konsten. Logon, symbolen för Moderna Museet, stämmer mer med konstnärer som inte ens vidrör sina verk. Vi får nog leva länge med antikonst och installationerna, som innehåller idéer framställda i mörka och grå perspektiv. Men det ugör en beklaglig kontrast att se den här vitaliteten.
- Instämmer, sa Torbjörn Axelman. Det som fanns under 60-talet var en slags varm, spontan lekfullhet. Man kunde umgås med Leslie, Rauschenberg, Stankiewicz, Oldenburg. Warhol var hemma hos mig på Lidingö, det var som en stor familj. Det var inte så märkvärdigt att gå fram och titta på en Picasso. De där skulpturerna som stals. Om man går fram och tittar i dag så kommer det fram en vakt och undrar varför man står där så länge. Tänker man på jävulskap!
- Ja, vart har  glädjen och positivismen tagit vägen? undrade  Huck Hultgren. 50-60-talens ekonomiska tillväxt och posivitism har förbytts mot pessimism i krisens Europa, och det är kanske det som speglas av konsten. Moderna har blivit en statarbarack på längden där man fraktas runt bland plastpåsar och lite skit Det är vakter, koll och hit och dit, och det står en massa konstiga människor och tittar. Elegansen och det genomarbetade har tagit över, den varma känslan saknas. Nittve åker till London och en engelsman kommer hit, en märklig rockad. Pontus Hultén är om inte besviken, så frustrerad. Om Pontus fått förverkliga sin idé från Pompidou och Venedig hade det nog blivit varmare.
- Konsten är ingen isolerad ö, den speglar tiden, sa Bengt Lagerkvist. Då var det högkonjunktur, nu är det kris och arbetslöshet. Men det var också enskilda människor som gjorde det. Pontus Hultén, Carlo Derkert och Ulf Linde, så oerhört olika varandra, kunde sätta sprätt på det hela. Uppmärksamheten kring amerikanarna, popkonsten, inga eviga värden
. - Jag pratade med Ulf Linde om museet och den svenska konsten häromåret. Det var fantastiskt med det här önskemuseet, det glömmer jag aldrig, det var ju fantastiskt att Pontus Hultén kunde få igång det, sa jag inställsamt. Men Pontus var inte intresserad, det var Ulf Linde och ett par till som fick i gång det. Den här Elliott är ju inte ett dugg intresserad av den svenska konsten, det har han ju sagt. Han är bara intresserad av internationell konst. Med Pontus Hultén var det samma sak, inte avkrokskonsten här uppe. Men Ulf Linde gjorde det. Det här triumviratet av olika krafter som balanserade varann finns ju inte idag. Det finns en nostalgi kring det gamla museet, men då var det ett ramaskri om ägg, nyfödda och burkar. Och det fanns en kombination av olikartade personligheter som var kolossalt fruktbar. Allt det där finns knappast nu.
- Sa jag att klubben får filmen, och Torbjörn har lovat komma tillbaks i höst med en ny film om Göran Brunius och K G Bejemark och mycket annat från 60-talet. Nu får han tackjärnet
och Kaj Piehls bordsteckningsbokbok, sa Thomas Qvarsebo.

Curt Fors:
T.v.: Kurt Ullberger, 1997.
Björn Wessman:
T.h.: Göran Brunius.

Sven Olle Rosén:
T.v.: Pelle Åberg, 1962.
T.h.: Sven Holm, Harry Zanton, Sten Ramel, 1974.

– Det här med Chagall, sa Thomas Qvarsebo. Jag träffade en halmstadgruppare, Waldemar Lorentzon. Hans idol var Chagall, sa han. I en färgaffär i Paris står en man framför honom, mannen avlägsnar sig och färghandlaren dyker på Lorentzon. Mon Dieu, såg ni inte vem det var, Chagall! Han hade stått bakom Chagall och upprepade det alltid, han hade varit där.
– Jag tillhör en yngre falang. Jag är född -58 och var där i barnvagn, sa Anders Palmér. En oerhörd film med lekfullhet och
entusiasm och en enkelhet som jag önskar vi kunde se i dag.
Man hänger upp människolik i Berlin och kalsonger från nyligen avrättade människor i Texas i en klädbutik i Stockholm. I mina ögon en oerhört sökt konst. Var är lekfullheten? Rauschenbergs försök att leta sig fram till geten? Vad är skillnaden? Hur ser man på lekfullheten från en filmares perspektiv i dag?
– Det är så här, sa Torbjörn. När jag i slutet på 50-talet började göra konstinslag i TV-journalen och Aktuellt, och sedan Prisma tillsammans med Ulf Hård av Segerstad, Erwin Leiser, Vilgot
Sjöman och Jörn Donner, fick vi kraftig intern kritik. Man var irriterad på separata kulturprogram som Prisma. Vi byggde upp dukar med plastelina, färg, ägg och dockor på en rivningsgård i city. Niki de Saint Phalle var förtjust i dockor. Vi stod på tjugo meters avstånd och sköt, och färg och ägg rann nerför dukarna.
Du får inte hålla på med såna här iskalla program, sa Per Martin Hamberg. Man skulle göra folknära program. Säkerhetschef Wahlman var bekymrad för bomberna. Men vi gjorde det. Och jag har gjort väldigt mycket inslag med förhållandevis normala svenska konstnärer, typ Göran Brunius. Galleri Pierre, Galleri Lundholm. När vi invigde galleri Bleue kallade vi det för reklam, allting var ju reklam och då gick det bra.
– Det här borde absolut gå i tv i dag, det är av stort konstnärligt och konsthistoriskt intresse, sa Bengt Lagerkvist. Men det visas ändå en del i dag, det finns ju Nike som tar upp sånt här och det finns satirprogrammen som var omöjliga i årtionden.
Det här var ju i svartvitt, färgteven har släppt in konstprogrammen till en del.
- Bengts konstpauser är utmärkta, Bengt har gett konsten en röst, sa Thomas Qvarsebo. Kalle Haskel från Nike kommer hit i oktober, men var inte Skäggen en sorts happening och satir.
- 1951 gjorde vi ett program som hette Nu, sa Torbjörn. Du får inte genomföra det här programmet om du har skägg, sa Lars Ag. Jag var reporter tillsammans med Carl Uno Sjöblom, skägg var suspekt. Hur gör du när du fixar med det här skägget? sa de. Men så småningom började allt fler skaffa sig skägg. Åke Söderqvist, som såg några kontroversiella program i England, startade Skäggen med Beppe Wolgers, Lasse O’Månsson och Jan-Öjvind Swahn. Jag producerade några, Kalle Haskel gjorde de flesta. Nu har Göran Brunius rakat bort sitt men Göran Nilsson har kvar det.
- Jag började jag på Konstfack 1951 och lät skägget växa, 1952 kom jag in på Konstakademin, sa Göran Nilsson. Min första professor på grafiken var Emil Johansson-Thor. Vi hade sällskap på tåget till Malmö och han satt och tråkade mig hela tiden. Ja, du hinner inte mer än komma in på akademin, så tror du att du är en stor konstnär, sa han.
- Jag beundrar det vi sett,. Att se Carlo Derkert uppträda i slips och Torbjörn Axelman i fluga, bara det är en upplevelse. Men många vill återuppleva den här vitaliteten, uppslagsrikedomen och inflödet av impulser. Varför är det så galet som det är i dag? Man har vänt på steken. Dagens Moderna museum har inget konstprogram utan ett program för att eliminera konsten. Logon, symbolen för Moderna Museet, stämmer mer med konstnärer som inte ens vidrör sina verk. Vi får nog leva länge med antikonst och installationerna, som innehåller idéer framställda i mörka och grå perspektiv. Men det ugör en beklaglig kontrast att se den här vitaliteten.
- Instämmer, sa Torbjörn Axelman. Det som fanns under 60-talet var en slags varm, spontan lekfullhet. Man kunde umgås med Leslie, Rauschenberg, Stankiewicz, Oldenburg. Warhol var hemma hos mig på Lidingö, det var som en stor familj. Det var inte så märkvärdigt att gå fram och titta på en Picasso. De där skulpturerna som stals. Om man går fram och tittar i dag så kommer det fram en vakt och undrar varför man står där så länge. Tänker man på jävulskap!
- Ja, vart har  glädjen och positivismen tagit vägen? undrade  Huck Hultgren. 50-60-talens ekonomiska tillväxt och posivitism har förbytts mot pessimism i krisens Europa, och det är kanske det som speglas av konsten. Moderna har blivit en statarbarack på längden där man fraktas runt bland plastpåsar och lite skit Det är vakter, koll och hit och dit, och det står en massa konstiga människor och tittar. Elegansen och det genomarbetade har tagit över, den varma känslan saknas. Nittve åker till London och en engelsman kommer hit, en märklig rockad. Pontus Hultén är om inte besviken, så frustrerad. Om Pontus fått förverkliga sin idé från Pompidou och Venedig hade det nog blivit varmare.
- Konsten är ingen isolerad ö, den speglar tiden, sa Bengt Lagerkvist. Då var det högkonjunktur, nu är det kris och arbetslöshet. Men det var också enskilda människor som gjorde det. Pontus Hultén, Carlo Derkert och Ulf Linde, så oerhört olika varandra, kunde sätta sprätt på det hela. Uppmärksamheten kring amerikanarna, popkonsten, inga eviga värden
. - Jag pratade med Ulf Linde om museet och den svenska konsten häromåret. Det var fantastiskt med det här önskemuseet, det glömmer jag aldrig, det var ju fantastiskt att Pontus Hultén kunde få igång det, sa jag inställsamt. Men Pontus var inte intresserad, det var Ulf Linde och ett par till som fick i gång det. Den här Elliott är ju inte ett dugg intresserad av den svenska konsten, det har han ju sagt. Han är bara intresserad av internationell konst. Med Pontus Hultén var det samma sak, inte avkrokskonsten här uppe. Men Ulf Linde gjorde det. Det här triumviratet av olika krafter som balanserade varann finns ju inte idag. Det finns en nostalgi kring det gamla museet, men då var det ett ramaskri om ägg, nyfödda och burkar. Och det fanns en kombination av olikartade personligheter som var kolossalt fruktbar. Allt det där finns knappast nu.
- Sa jag att klubben får filmen, och Torbjörn har lovat komma tillbaks i höst med en ny film om Göran Brunius och K G Bejemark och mycket annat från 60-talet. Nu får han tackjärnet
och Kaj Piehls bordsteckningsbokbok, sa Thomas Qvarsebo.

– Bengts konstpauser är utmärkta, Bengt har gett konsten en röst, sa Thomas Qvarsebo. Kalle Haskel från Nike kommer hit i oktober, men var inte Skäggen en sorts happening och satir.
– 1951 gjorde vi ett program som hette Nu, sa Torbjörn. Du får inte genomföra det här programmet om du har skägg, sa Lars Ag. Jag var reporter tillsammans med Carl Uno Sjöblom, skägg var suspekt. Hur gör du när du fixar med det här skägget? sa de. Men så småningom började allt fler skaffa sig skägg. Åke Söderqvist, som såg några kontroversiella program i England, startade Skäggen med Beppe Wolgers, Lasse O’Månsson och Jan-Öjvind Swahn. Jag producerade några, Kalle Haskel gjorde de flesta.
Nu har Göran Brunius rakat bort sitt men Göran Nilsson har kvar det.
– Jag började jag på Konstfack 1951 och lät skägget växa, 1952 kom jag in på Konstakademin, sa Göran Nilsson. Min första professor på grafiken var Emil Johansson-Thor. Vi hade sällskap på tåget till Malmö och han satt och tråkade mig hela tiden. Ja, du hinner inte mer än komma in på Akademin, så tror du att du är en stor konstnär, sa han.
– Jag beundrar det vi sett. Att se Carlo Derkert uppträda i
slips och Torbjörn Axelman i fluga, bara det är en upplevelse. Men många vill återuppleva den här vitaliteten, uppslagsrikedomen och inflödet av impulser. Varför är det så galet som det är i dag? Man har vänt på steken. Dagens Moderna Museet har inget konstprogram utan ett program för att eliminera konsten. Logon, symbolen för Moderna Museet, stämmer mer med konstnärer som inte ens vidrör sina verk. Vi får nog leva länge med antikonst och installationerna, som innehåller idéer framställda i mörka och grå perspektiv. Men det utgör en beklaglig kontrast att se den här vitaliteten.
– Instämmer, sa Torbjörn Axelman. Det som fanns under 60-
talet var en slags varm, spontan lekfullhet. Man kunde umgås med Leslie, Rauschenberg, Stankiewicz, Oldenburg. Warhol var hemma hos mig på Lidingö, det var som en stor familj. Det var inte så märkvärdigt att gå fram och titta på en Picasso. De där skulpturerna som stals. Om man går fram och tittar i dag så kom-mer det fram en vakt och undrar varför man står där så länge. Tänker man på jävulskap!
- Ja, vart har  glädjen och positivismen tagit vägen? undrade  Huck Hultgren. 50-60-talens ekonomiska tillväxt och posivitism har förbytts mot pessimism i krisens Europa, och det är kanske det som speglas av konsten. Moderna har blivit en statarbarack på längden där man fraktas runt bland plastpåsar och lite skit Det är vakter, koll och hit och dit, och det står en massa konstiga människor och tittar. Elegansen och det genomarbetade har tagit över, den varma känslan saknas. Nittve åker till London och en engelsman kommer hit, en märklig rockad. Pontus Hultén är om inte besviken, så frustrerad. Om Pontus fått förverkliga sin idé från Pompidou och Venedig hade det nog blivit varmare.
- Konsten är ingen isolerad ö, den speglar tiden, sa Bengt Lagerkvist. Då var det högkonjunktur, nu är det kris och arbetslöshet. Men det var också enskilda människor som gjorde det. Pontus Hultén, Carlo Derkert och Ulf Linde, så oerhört olika varandra, kunde sätta sprätt på det hela. Uppmärksamheten kring amerikanarna, popkonsten, inga eviga värden
. - Jag pratade med Ulf Linde om museet och den svenska konsten häromåret. Det var fantastiskt med det här önskemuseet, det glömmer jag aldrig, det var ju fantastiskt att Pontus Hultén kunde få igång det, sa jag inställsamt. Men Pontus var inte intresserad, det var Ulf Linde och ett par till som fick i gång det. Den här Elliott är ju inte ett dugg intresserad av den svenska konsten, det har han ju sagt. Han är bara intresserad av internationell konst. Med Pontus Hultén var det samma sak, inte avkrokskonsten här uppe. Men Ulf Linde gjorde det. Det här triumviratet av olika krafter som balanserade varann finns ju inte idag. Det finns en nostalgi kring det gamla museet, men då var det ett ramaskri om ägg, nyfödda och burkar. Och det fanns en kombination av olikartade personligheter som var kolossalt fruktbar. Allt det där finns knappast nu.
- Sa jag att klubben får filmen, och Torbjörn har lovat komma tillbaks i höst med en ny film om Göran Brunius och K G Bejemark och mycket annat från 60-talet. Nu får han tackjärnet
och Kaj Piehls bordsteckningsbokbok, sa Thomas Qvarsebo.

Lars Isacson:
T.v.: Göran Nilsson, 2003.
T.h.: Göran Nilsson, självporträtt, 2005.

– Ja, vart har glädjen och positivismen tagit vägen, undrade  Huck Hultgren. 50–60-talens ekonomiska tillväxt och positivism har förbytts mot pessimism i krisens Europa, och det är kanske det som speglas av konsten. Moderna har blivit en statarbarack
på längden där man fraktas runt bland plastpåsar och lite skit. Det är vakter, koll och hit och dit, och det står en massa konstiga människor och tittar. Elegansen och det genomarbetade har tagit över, den varma känslan saknas. Nittve åker till London och en engelsman kommer hit, en märklig rockad. Pontus Hultén är
om inte besviken, så frustrerad. Om Pontus fått förverkliga sin idé från Pompidou och Venedig hade det nog blivit varmare.
– Konsten är ingen isolerad ö, den speglar tiden, sa Bengt Lagerkvist. Då var det högkonjunktur, nu är det kris och arbetslöshet. Men det var också enskilda människor som gjorde det. Pontus Hultén, Carlo Derkert och Ulf Linde, så oerhört olika varandra, kunde sätta sprätt på det hela. Uppmärksamheten kring amerikanarna, popkonsten, inga eviga värden
. – Jag pratade med Ulf Linde om museet och den svenska konsten häromåret. Det var fantastiskt med det här önskemuseet,
det glömmer jag aldrig, det var ju fantastiskt att Pontus Hultén kunde få igång det, sa jag inställsamt. Men Pontus var inte intresserad, det var Ulf Linde och ett par till som fick igång det. Den här Elliott är ju inte ett dugg intresserad av den svenska konsten, det har han ju sagt. Han är bara intresserad av internationell konst. Med Pontus Hultén var det samma sak, inte avkrokskonsten här uppe. Men Ulf Linde gjorde det. Det här triumviratet av olika krafter som balanserade varann finns ju inte idag. Det finns en nostalgi kring det gamla museet, men då var det ett ramaskri om ägg, nyfödda och burkar. Och det fanns en kombination av olikartade personligheter som var kolossalt frukt-bar. Allt det där finns knappast nu.
– Sa jag att klubben får filmen, och Torbjörn har lovat komma tillbaks i höst med en ny film om Göran Brunius och K G Bejemark och mycket annat från 60-talet. Nu får han tackjärnet
och Kaj Piehls bordsteckningsbok, sa Thomas Qvarsebo.

Gösta Gartinger:
T.v.: Bengt Lagerkvist, 2005.
T.h.: Lars O Lagerqvist,
Ryno Frieberg,
Lajos Szelényi,
Lennart Nyman, 2000.
Rolf Swedberg, 2001.

Blå tåget – Leif Nylén, Tore Berger,
Torkel Rasmusson, Mats G Bengtsson
– Vi börjar med Blå Tåget-ljud, sa Tore Berger och sjöng, 60-talet kom och gick, öppet som ett ögonblick, uppror och förförelse, allt var liksom i rörelse …
– Jag skrev den för Blå Tåget för 5–6 år sedan, det tog 1 1/2 år åt att skriva Den öppna konsten, SAK:s årsbok 1998, sa Leif Nylén. Ibland ångrade jag att jag inte nöjt mig med den här sången, för allt stod ju där. Det står på kortet att jag ska hålla ett kåseri om 60-talet. Är det ett ord som jag absolut inte kan förbinda med 60-talet är det kåseri, ett typiskt 50-talsord. Men okej, i ett kåseri är man lite privat och personlig. Tore Berger lärde jag känna i åttaårsåldern. Torkel Rasmusson träffade jag 1960 när han och jag och två andra startade RONDO, en unglitterär tidskrift. Mats G dök upp i Swisch-gruppen. I slutet av 60-talet förenades vi i musikgruppen Gunder Hägg, som sedan kallades Blå Tåget och las ner 1974. Nu vill den inte stanna i kistan, för en månad sen gav vi ut en cd kallad Moderna Tider.
– På bildduken Öyvind Fahlströms manuskript till hans happening Fahlströms Hörna som jag hittade i mögligt tillstånd i källaren. Att skriva den här boken var att återställa och begripa vad det egentligen stod på det här skrynkliga, fläckiga papperet. Att komma ihåg och rekonstruera 60-talet. Boken handlar inte om tidens bildkonst, inte heller om tidens litteratur eller musik, den handlar om allt det som hände emellan konstarterna på olika vis. Och en av orsakerna till att jag ville skriva boken var att 60-talet ofta identifierades med det sena 60-talet, eller 1968 med vänsteruppsving, politisering, realism, Folkets kultur etc. Men det fanns ett annat 60-tal, som låg i skuggan av det här. Ett estetiskt.ex.perimentellt avantgardistiskt 60-tal som var bortglömt. Bara under tiden jag skrev boken har det börjat dyka upp igen och nu sitter forskare på vartenda universitet i landet och petar i varenda lilla grej som vi kanske bara på lek kom på att göra 1963–64.
- Rörelse i konsten 1961, Pontus Hulténs första stora utställning där kompisarna fick komma och göra jobbet. Mänskorna strömmar in genom porten och ser upp mot Tinguelys skrotbalett, klädda som på 50-talet i kavajer, kostymer, vita skjortor, slipsar, kjolar, dräkter, damerna har små hattar. Fortfarande på 50-talet var det noga med gränserna mellan konstarterna, genrerna etc. Nu blev Moderna Museet samtidsscenen, ett gränsöverskridande laboratorium och nöjesfält, ett konstmuseum som drog till sig en publik som var intresserad kanske inte bara av bildkonst utan av allt som var samtida, antingen det handlade om konst, musik, teater, film eller litteratur. Ulf Linde ifrågasatte konstbegreppet i Spejare. Betraktaren gör konstverket, allt material och alla utseenden kan var konst, det finns inga hierarkier. Bengt Nerman skrev om Demokratins kultursyn. Gränsöverskridningen. John Cages preparerade piano och David Tudor, alla ljud är lika bra, liksom tystnaden.
- Fluxus. Fylkingen, kammarmusikföreningen som var ett forum för den experimentella musiken, flyttade från Konserthuset till Moderna Museet. Fylkingens första happening, ett ord som överlevt 60-talet. Kaprow skapade ordet 1960, när han gjorde en utställning på ett New York galleri med målningar som växt till skulptur och assemblages. Sedan kom.fl.era, ofta noggrant planerade happenings i New York med effekter, material, situationer utan logisk episk mening. Det här är den första svenska happeningen med Fylkingen. Mannen som äter sig igenom en middag, mannekänguppvisningen. Bengt Emil Johnson som läser sin konkreta posei etc, allting samtidigt. Åke Hodells igevär, sju minuter lång. Fahlströms hörna. Lena Madsén spelar Ingrid Thulins liv från födelse till åldrande och möjligen död, Carlo Derkert är speaker. Här står Ingrid Thulin på Rivieran på sin femtioårsdag tillsammans med Olof Lagercrantz, säger Carlo Derkert. Samtidigt passerar just Ingrid Thulin och Olof Lagercrantz, som sedan skrev en debattartikel i DN, där han spelade ut en dammig Ingemar Bergmanföreställning av Ibsen på Dramaten mot det här vitala som hände på Moderna Museet.
- Det blev en debatt om den öppna teatern. Vi skrev meterlånga artiklar om den nya konsten, den nya musiken, den nya teatern. Den instrumentala teatern och nakenheten. Robert Morris som spelar på Lotti Ringström. Karl-Erik Welin angriper flygeln med hammare och spik och sprängladdning och sågar sig i benet
med motorsågen och får fraktas till lasarett, beskrivet i Pravda som ett.ex.empel på den västerländska konstens dekadens. Fem New York-kvällar 1964. Robert Raushenberg klättrar ner från taket till vattentunnan och ställer sig i de fastspikade skorna på en vagn och dras ut av kossan Norma som släpper en hög på golvet. Publiken och massmedia är där, Expressen skriver. Men nu lämnar vi lämnar Moderna Museet och går ut på stan, Staffan Olzon och Pi Lind startar Pistolteatern 64. Vid mitten av 60-talet kommer politiseringen, demonstrationerna på Hötorget. På tunnelbanan säljs undergroundtidningen Puss som blandar sex, politik och droger. Kjartan Slettemark går på lina i Vitabergsparken. Karl-Olov Björk, Sigvard Olsson och Börje Lindberg gör Spanien annorlunda på Observatorium, året är 68. 1969 kommer Gärdesfesterna, porten till 70-talet har öppnats.
- Blå Tåget blickar tillbaka, det blir nya Blå Tågetljud, sa Tore Berger och drog i gång med Det var en gång en dröm, peace, love and understanding. Och ute lyste solen, det kom vänner på besök, och bostadsbristen blev miljonprogram.
- Ja, nu har ni ju beskrivit rötterna i miljonprogrammet, men jag kan inte nöja mig med att ni skojar och hyllar de amerikanska impulserna på 60-talet, sa Rune Bobert, arkitekt. Vid sidan av att vi tyckte det var just att samhället byggdes upp så att vi får 72 kvm per individ, så tappade vi ju då all möjlig åtkomlig och tillgänglig kultur. Arbetarrörelsens kultur och 50-talets försiktiga utveckling av byggandet med innehållande kulturella dimensioner. Arkitektur upphörde att uttrycka konst, kultur, omsorg, empati. Konstnärerna, särskilt vi här i Mälardalen norr om de stora smålandsskogarna, har kulturellt isolerat oss från kulturdelen av Europa. Det borde vi diskutera! På 50-talet var jag också tänd på Amerika som räddat Europa. Jag gick på fem filmer i veckan och så kommer det här på Moderna Museet, och sedan Vietnam. Det var inte förrän nu till jul som jag köpte en stor coca-cola, för mina barn älskar Manhattan. Jag stod där med 5-liters-cocacolan, för nu skulle jag inte vara gammalmodig och fortsätta och avsky Amerikas kulturimpulser, och så sprutar den jävla flaskan över min fru vid köksbordet och hela köket. Vi hade tvättat köksgolver dan före julafton, hon var förbannad på mig i tre timmar, det var straffet för att jag igen började älska Amerika.
- Man måste ju lära sig öppna en cocacola, man börjar med en liten, sa Leif. Miljonprogrammet var ju mycket influerat av engelsk arkitektur, och bortsett vad du säger om nuet, den här ambivalensen gentemot USA. 50-talet står för det nya som accelererar på 60-talet, vi vänder blickarna från Paris till New York med annan marknadsföring. Omkring 65 slår medvetandet om Vietnam igenom och det blir ett komplext förhållande.
- Det är ju svårt att börja älska Amerika vart tjugonde år, envisades Rune Bobert. Pontus Hultén och Moderna Museet var en lokalkultur i Stockholm. Vi hade ingen motståndskraft mot det amerikanska inflytandet, först nu börjar vi inse att vi missat Europa. Nere i Europa blev det amerikanska inflytandet mycket mindre än här. Nästa miljonprojekt, konstnärerna måste delta i den kulturutbyggnad som kommer, det vi inom arkitekturdiskussionen kallar den tredje modernismen.
- Jag har sett Bofille ställa upp byggnader som skal och stoppa in människor i dem också i södra Frankrike, men det var inte det jag ville säga, sa Björn Wessman. Vi målare har varit hårt ansatta av Nollan Ericsson och postmodernisterna eftersom vi fått klä skott för modernismen, de som fortsätter att dra fram gamla mattor i salongerna. Men det finns två sorters modernism. I Europa, och i Amerika med Rothko och andra expressionister i stället för Matisse och det köret. Rauschenberg som klättrar ner från taket, det finns en friskhet i den amerikanska modernismen.
- Jag tänkte på vad Rune Bobert sa, sa Kevork Zabounian. Jag har varit intresserad i Black Mountain College i Amerika, och där var John Cage, Buckminster Fuller, Merce Cunningham, poeten Charles Olson, Raushenberg, Albers och de Kooning. Buckminster spelade teater i stället för att snacka arkitektur, man arbetade tvärs över gränserna. De var medvetna och sofistikerade och det var de som kom hit.
- 60-talskillen på Fylkingen som sitter och äter upp sin middag, sa Fredrik Landergren. 60-talet, en kultur av frihet, och 90-talskonsten som blivit beskylld för att vara spektakulär. Den här lekfullheten och humanismen som jag anade, finns den i dag? Jag tycker mig se likheter formellt fast det ekar så mycket tommare i dag. Det ser mycket mer hoppfullt ut på 60-talet, där deltog en hel generation. I dag står det bara konst på allting.
- Svårt att svara på, jag hänger kanske inte längre med på det viset, sa Leif. Vad som fanns? Den här lokalkulturen i Stockholm, för 60-talet var verkligen lokalt över Stockholm. En yngre medelklass kom till Moderna, även om borgarna var de första att ta av sig slipsarna. För mig innebar 60- och 70-talet att jag engagerade mig i försöken att bygga upp en alternativkultur. På 70-talet var jag skeptisk till modernismens frihetsbegrepp. Frihet för vem och för vad? Jag var kritisk mot det tidiga 60-talet.
- I 90-talets postmodernistiska provokationsgrepp finns en teknologisk perfektionism. Teknologisk modernism på 60-talet innebar en diaprojektor och en bandspelare, jag lånade min av
Tore. I dag är det tekniskt avancerat men provokationen är instängd. Jag känner inte den här reella provokationen utan det känns lika trångt som konstgallerierna på 50-talet. Samhället har förändrats. Det är teknologiskt öppet med Internet etc, men samtidigt socialt och ekonomiskt alltmer privilegierat. Det är mycket att tänka på. När man ser Rauschenberg klättra ner och hämtas av kon som står i samtal med hans get, och sen hur Rauschenberg på 70-talet stelnar i sin konst. Trist att det ska gå på det viset. På 60-talet trodde jag att jag satt och skådade i kristallkulan, det tycker jag inte i dag. Men Blå Tåget har återuppstått och vi har kul när vi träffas.
- Visst, sa Tore Berger och sjöng Konsten vill jag lova, fru Ramona, konsten har sin egen sensmoral, såsom ni, ja just som ni, fru Ramona, har stått bortom allt förtal.

Batte Sahlin:
T.v.: Tore Berger, Urban Yman, 2001.
T.h.: Bo Sanders, 2002.

– Rörelse i konsten 1961, Pontus Hulténs första stora utställning där kompisarna fick komma och göra jobbet. Människorna strömmar in genom porten och ser upp mot Tinguelys skrotbalett, klädda som på 50-talet i kavajer, kostymer, vita skjortor, slipsar, kjolar, dräkter, damerna har små hattar. Fortfarande på 50-talet var det noga med gränserna mellan konstarterna, genrerna etc. Nu blev Moderna Museet samtidsscenen, ett gränsöverskridande laboratorium och nöjesfält, ett konstmuseum som drog till sig en publik som var intresserad kanske inte bara av bildkonst utan av allt som var samtida, antingen det handlade om konst, musik, teater, film eller litteratur. Ulf Linde ifrågasatte konstbegreppet i Spejare. Betraktaren gör konstverket, allt material och alla utseenden kan vara konst, det finns inga hierarkier. Bengt Nerman skrev Demokratins kultursyn. Gränsöverskridningen. John Cages preparerade piano och David Tudor, alla ljud är lika bra, liksom tystnaden.
– Fluxus. Fylkingen, kammarmusikföreningen som var ett forum för den experimentella musiken, flyttade från Konserthuset till Moderna Museet. Fylkingens första happening, ett ord som överlevt 60-talet. Kaprow skapade ordet 1960, när han gjorde en utställning på ett New York galleri med målningar som växt till skulptur och assemblages. Sedan kom.fl.era, ofta noggrant planerade happenings i New York med effekter, material, situationer utan logisk episk mening. Det här är den första svenska happeningen med Fylkingen. Mannen som äter sig igenom en middag, mannekänguppvisningen. Bengt Emil Johnson som läser sin konkreta poesi etc, allting samtidigt. Åke Hodells igevär, sju minuter lång. Fahlströms hörna. Lena Madsén spelar Ingrid Thulins liv från födelse till åldrande och möjligen död, Carlo Derkert är speaker. Här står Ingrid Thulin på Rivieran på sin femtioårsdag tillsammans med Olof Lagercrantz, säger Carlo Derkert. Samtidigt passerar just Ingrid Thulin och Olof Lagercrantz, som sedan skrev en debattartikel i DN, där han spelade ut en dammig Ingemar Bergmanföreställning av Ibsen på Dramaten mot det här vitala som hände på Moderna Museet.
- Det blev en debatt om den öppna teatern. Vi skrev meterlånga artiklar om den nya konsten, den nya musiken, den nya teatern. Den instrumentala teatern och nakenheten. Robert Morris som spelar på Lotti Ringström. Karl-Erik Welin angriper flygeln med hammare och spik och sprängladdning och sågar sig i benet
med motorsågen och får fraktas till lasarett, beskrivet i Pravda som ett.ex.empel på den västerländska konstens dekadens. Fem New York-kvällar 1964. Robert Raushenberg klättrar ner från taket till vattentunnan och ställer sig i de fastspikade skorna på en vagn och dras ut av kossan Norma som släpper en hög på golvet. Publiken och massmedia är där, Expressen skriver. Men nu lämnar vi lämnar Moderna Museet och går ut på stan, Staffan Olzon och Pi Lind startar Pistolteatern 64. Vid mitten av 60-talet kommer politiseringen, demonstrationerna på Hötorget. På tunnelbanan säljs undergroundtidningen Puss som blandar sex, politik och droger. Kjartan Slettemark går på lina i Vitabergsparken. Karl-Olov Björk, Sigvard Olsson och Börje Lindberg gör Spanien annorlunda på Observatorium, året är 68. 1969 kommer Gärdesfesterna, porten till 70-talet har öppnats.
- Blå Tåget blickar tillbaka, det blir nya Blå Tågetljud, sa Tore Berger och drog i gång med Det var en gång en dröm, peace, love and understanding. Och ute lyste solen, det kom vänner på besök, och bostadsbristen blev miljonprogram.
- Ja, nu har ni ju beskrivit rötterna i miljonprogrammet, men jag kan inte nöja mig med att ni skojar och hyllar de amerikanska impulserna på 60-talet, sa Rune Bobert, arkitekt. Vid sidan av att vi tyckte det var just att samhället byggdes upp så att vi får 72 kvm per individ, så tappade vi ju då all möjlig åtkomlig och tillgänglig kultur. Arbetarrörelsens kultur och 50-talets försiktiga utveckling av byggandet med innehållande kulturella dimensioner. Arkitektur upphörde att uttrycka konst, kultur, omsorg, empati. Konstnärerna, särskilt vi här i Mälardalen norr om de stora smålandsskogarna, har kulturellt isolerat oss från kulturdelen av Europa. Det borde vi diskutera! På 50-talet var jag också tänd på Amerika som räddat Europa. Jag gick på fem filmer i veckan och så kommer det här på Moderna Museet, och sedan Vietnam. Det var inte förrän nu till jul som jag köpte en stor coca-cola, för mina barn älskar Manhattan. Jag stod där med 5-liters-cocacolan, för nu skulle jag inte vara gammalmodig och fortsätta och avsky Amerikas kulturimpulser, och så sprutar den jävla flaskan över min fru vid köksbordet och hela köket. Vi hade tvättat köksgolver dan före julafton, hon var förbannad på mig i tre timmar, det var straffet för att jag igen började älska Amerika.
- Man måste ju lära sig öppna en cocacola, man börjar med en liten, sa Leif. Miljonprogrammet var ju mycket influerat av engelsk arkitektur, och bortsett vad du säger om nuet, den här ambivalensen gentemot USA. 50-talet står för det nya som accelererar på 60-talet, vi vänder blickarna från Paris till New York med annan marknadsföring. Omkring 65 slår medvetandet om Vietnam igenom och det blir ett komplext förhållande.
- Det är ju svårt att börja älska Amerika vart tjugonde år, envisades Rune Bobert. Pontus Hultén och Moderna Museet var en lokalkultur i Stockholm. Vi hade ingen motståndskraft mot det amerikanska inflytandet, först nu börjar vi inse att vi missat Europa. Nere i Europa blev det amerikanska inflytandet mycket mindre än här. Nästa miljonprojekt, konstnärerna måste delta i den kulturutbyggnad som kommer, det vi inom arkitekturdiskussionen kallar den tredje modernismen.
- Jag har sett Bofille ställa upp byggnader som skal och stoppa in människor i dem också i södra Frankrike, men det var inte det jag ville säga, sa Björn Wessman. Vi målare har varit hårt ansatta av Nollan Ericsson och postmodernisterna eftersom vi fått klä skott för modernismen, de som fortsätter att dra fram gamla mattor i salongerna. Men det finns två sorters modernism. I Europa, och i Amerika med Rothko och andra expressionister i stället för Matisse och det köret. Rauschenberg som klättrar ner från taket, det finns en friskhet i den amerikanska modernismen.
- Jag tänkte på vad Rune Bobert sa, sa Kevork Zabounian. Jag har varit intresserad i Black Mountain College i Amerika, och där var John Cage, Buckminster Fuller, Merce Cunningham, poeten Charles Olson, Raushenberg, Albers och de Kooning. Buckminster spelade teater i stället för att snacka arkitektur, man arbetade tvärs över gränserna. De var medvetna och sofistikerade och det var de som kom hit.
- 60-talskillen på Fylkingen som sitter och äter upp sin middag, sa Fredrik Landergren. 60-talet, en kultur av frihet, och 90-talskonsten som blivit beskylld för att vara spektakulär. Den här lekfullheten och humanismen som jag anade, finns den i dag? Jag tycker mig se likheter formellt fast det ekar så mycket tommare i dag. Det ser mycket mer hoppfullt ut på 60-talet, där deltog en hel generation. I dag står det bara konst på allting.
- Svårt att svara på, jag hänger kanske inte längre med på det viset, sa Leif. Vad som fanns? Den här lokalkulturen i Stockholm, för 60-talet var verkligen lokalt över Stockholm. En yngre medelklass kom till Moderna, även om borgarna var de första att ta av sig slipsarna. För mig innebar 60- och 70-talet att jag engagerade mig i försöken att bygga upp en alternativkultur. På 70-talet var jag skeptisk till modernismens frihetsbegrepp. Frihet för vem och för vad? Jag var kritisk mot det tidiga 60-talet.
- I 90-talets postmodernistiska provokationsgrepp finns en teknologisk perfektionism. Teknologisk modernism på 60-talet innebar en diaprojektor och en bandspelare, jag lånade min av
Tore. I dag är det tekniskt avancerat men provokationen är instängd. Jag känner inte den här reella provokationen utan det känns lika trångt som konstgallerierna på 50-talet. Samhället har förändrats. Det är teknologiskt öppet med Internet etc, men samtidigt socialt och ekonomiskt alltmer privilegierat. Det är mycket att tänka på. När man ser Rauschenberg klättra ner och hämtas av kon som står i samtal med hans get, och sen hur Rauschenberg på 70-talet stelnar i sin konst. Trist att det ska gå på det viset. På 60-talet trodde jag att jag satt och skådade i kristallkulan, det tycker jag inte i dag. Men Blå Tåget har återuppstått och vi har kul när vi träffas.
- Visst, sa Tore Berger och sjöng Konsten vill jag lova, fru Ramona, konsten har sin egen sensmoral, såsom ni, ja just som ni, fru Ramona, har stått bortom allt förtal.

Ryno Frieberg:
T.v.: Gösta Werner, Sven Harry Blomberg,
Einar Palme m.fl., 1977.
T.h.: Hans Eklund, Hans Henrik Brummer, 1998.

– Det blev en debatt om den öppna teatern. Vi skrev meterlånga artiklar om den nya konsten, den nya musiken, den nya teatern. Den instrumentala teatern och nakenheten. Robert Morris som spelar på Lotti Ringström. Karl-Erik Welin angriper flygeln med hammare och spik och sprängladdning och sågar sig i benet med motorsågen och får fraktas till lasarett, beskrivet i Pravda som ett.ex.empel på den västerländska konstens dekadens. Fem New York-kvällar 1964. Robert Raushenberg klättrar ner från taket till vattentunnan och ställer sig i de fastspikade skorna på en vagn och dras ut av kossan Norma som släpper en hög på golvet. Publiken och massmedia är där, Expressen skriver. Men nu lämnar vi lämnar Moderna Museet och går ut på stan, Staffan Olzon och Pi Lind startar Pistolteatern -64. Vid mitten av 60-talet kommer politiseringen, demonstrationerna på Hötorget. På tunnelbanan säljs undergroundtidningen Puss som blandar sex, politik och droger. Kjartan Slettemark går på lina i Vitabergsparken. Karl-Olov Björk, Sigvard Olsson och Börje Lindberg gör Spanien annorlunda på Observatorium, året är 1968. 1969 kommer Gärdesfesterna, porten till 70-talet har öppnats.
– Blå Tåget blickar tillbaka, det blir nya Blå Tåget-ljud, sa Tore Berger och drog igång med Det var en gång en dröm, peace, love and understanding. Och ute lyste solen, det kom vänner på besök, och bostadsbristen blev miljonprogram.
– Ja, nu har ni ju beskrivit rötterna i miljonprogrammet, men jag kan inte nöja mig med att ni skojar och hyllar de amerikanska impulserna på 60-talet, sa Rune Bobert, arkitekt. Vid sidan av att vi tyckte det var just att samhället byggdes upp så att vi får 72 kvm per individ, så tappade vi ju då all möjlig åtkomlig och tillgänglig kultur. Arbetarrörelsens kultur och 50-talets försiktiga utveckling av byggandet med innehållande kulturella dimensioner. Arkitektur upphörde att uttrycka konst, kultur, omsorg, empati. Konstnärerna, särskilt vi här i Mälardalen norr om de stora smålandsskogarna, har kulturellt isolerat oss från kulturdelen av Europa. Det borde vi diskutera! På 50-talet var jag också tänd på Amerika som räddat Europa. Jag gick på fem filmer i veckan och så kommer det här på Moderna Museet, och sedan Vietnam. Det var inte förrän nu till jul som jag köpte en stor Coca-cola, för mina barn älskar Manhattan. Jag stod där med femlitersCoca-colan, för nu skulle jag inte vara gammalmodig och fortsätta och avsky Amerikas kulturimpulser, och så sprutar den jävla flaskan över min fru vid köksbordet och hela köket. Vi hade tvättat köksgolver dan före julafton, hon var förbannad på mig i tre timmar – det var straffet för att jag igen började älska Amerika.
- Man måste ju lära sig öppna en cocacola, man börjar med en liten, sa Leif. Miljonprogrammet var ju mycket influerat av engelsk arkitektur, och bortsett vad du säger om nuet, den här ambivalensen gentemot USA. 50-talet står för det nya som accelererar på 60-talet, vi vänder blickarna från Paris till New York med annan marknadsföring. Omkring 65 slår medvetandet om Vietnam igenom och det blir ett komplext förhållande.
- Det är ju svårt att börja älska Amerika vart tjugonde år, envisades Rune Bobert. Pontus Hultén och Moderna Museet var en lokalkultur i Stockholm. Vi hade ingen motståndskraft mot det amerikanska inflytandet, först nu börjar vi inse att vi missat Europa. Nere i Europa blev det amerikanska inflytandet mycket mindre än här. Nästa miljonprojekt, konstnärerna måste delta i den kulturutbyggnad som kommer, det vi inom arkitekturdiskussionen kallar den tredje modernismen.
- Jag har sett Bofille ställa upp byggnader som skal och stoppa in människor i dem också i södra Frankrike, men det var inte det jag ville säga, sa Björn Wessman. Vi målare har varit hårt ansatta av Nollan Ericsson och postmodernisterna eftersom vi fått klä skott för modernismen, de som fortsätter att dra fram gamla mattor i salongerna. Men det finns två sorters modernism. I Europa, och i Amerika med Rothko och andra expressionister i stället för Matisse och det köret. Rauschenberg som klättrar ner från taket, det finns en friskhet i den amerikanska modernismen.
- Jag tänkte på vad Rune Bobert sa, sa Kevork Zabounian. Jag har varit intresserad i Black Mountain College i Amerika, och där var John Cage, Buckminster Fuller, Merce Cunningham, poeten Charles Olson, Raushenberg, Albers och de Kooning. Buckminster spelade teater i stället för att snacka arkitektur, man arbetade tvärs över gränserna. De var medvetna och sofistikerade och det var de som kom hit.
- 60-talskillen på Fylkingen som sitter och äter upp sin middag, sa Fredrik Landergren. 60-talet, en kultur av frihet, och 90-talskonsten som blivit beskylld för att vara spektakulär. Den här lekfullheten och humanismen som jag anade, finns den i dag? Jag tycker mig se likheter formellt fast det ekar så mycket tommare i dag. Det ser mycket mer hoppfullt ut på 60-talet, där deltog en hel generation. I dag står det bara konst på allting.
- Svårt att svara på, jag hänger kanske inte längre med på det viset, sa Leif. Vad som fanns? Den här lokalkulturen i Stockholm, för 60-talet var verkligen lokalt över Stockholm. En yngre medelklass kom till Moderna, även om borgarna var de första att ta av sig slipsarna. För mig innebar 60- och 70-talet att jag engagerade mig i försöken att bygga upp en alternativkultur. På 70-talet var jag skeptisk till modernismens frihetsbegrepp. Frihet för vem och för vad? Jag var kritisk mot det tidiga 60-talet.
- I 90-talets postmodernistiska provokationsgrepp finns en teknologisk perfektionism. Teknologisk modernism på 60-talet innebar en diaprojektor och en bandspelare, jag lånade min av
Tore. I dag är det tekniskt avancerat men provokationen är instängd. Jag känner inte den här reella provokationen utan det känns lika trångt som konstgallerierna på 50-talet. Samhället har förändrats. Det är teknologiskt öppet med Internet etc, men samtidigt socialt och ekonomiskt alltmer privilegierat. Det är mycket att tänka på. När man ser Rauschenberg klättra ner och hämtas av kon som står i samtal med hans get, och sen hur Rauschenberg på 70-talet stelnar i sin konst. Trist att det ska gå på det viset. På 60-talet trodde jag att jag satt och skådade i kristallkulan, det tycker jag inte i dag. Men Blå Tåget har återuppstått och vi har kul när vi träffas.
- Visst, sa Tore Berger och sjöng Konsten vill jag lova, fru Ramona, konsten har sin egen sensmoral, såsom ni, ja just som ni, fru Ramona, har stått bortom allt förtal.

194

Gösta Gartinger:
T.v.:Bo Holmqvist, 2003.
Lennart Iverus, 2005.
T.h.: Kjartan Slettemark,
Jakob Fogelqvist, 2001.
t h jan svanberg
sten leijonhufvud. 2002

– Man måste ju lära sig öppna en Coca-cola, man börjar med en liten, sa Leif. Miljonprogrammet var ju mycket influerat av engelsk arkitektur, och bortsett vad du säger om nuet, den här ambivalensen gentemot USA. 50-talet står för det nya som accelererar på 60-talet, vi vänder blickarna från Paris till New York med annan marknadsföring. Omkring -65 slår medvetandet om Vietnam igenom och det blir ett komplext förhållande.
– Det är ju svårt att börja älska Amerika vart tjugonde år, envisades Rune Bobert. Pontus Hultén och Moderna Museet var en lokalkultur i Stockholm. Vi hade ingen motståndskraft mot det amerikanska inflytandet, först nu börjar vi inse att vi missat Europa. Nere i Europa blev det amerikanska inflytandet mycket mindre än här. Nästa miljonprojekt, konstnärerna måste delta i den kulturutbyggnad som kommer, det vi inom arkitekturdiskussionen kallar den tredje modernismen.
– Jag har sett Bofille ställa upp byggnader som skal och stoppa in människor i dem också i södra Frankrike, men det var inte det jag ville säga, sa Björn Wessman. Vi målare har varit hårt ansatta av Nollan Ericsson och postmodernisterna eftersom vi fått klä skott för modernismen, de som fortsätter att dra fram gamla mattor i salongerna. Men det finns två sorters modernism. I Europa, och i Amerika med Rothko och andra expressionister i stället för Matisse och det köret. Rauschenberg som klättrar ner från taket, det finns en friskhet i den amerikanska modernismen.
– Jag tänkte på vad Rune Bobert sa, sa Kevork Zabounian. Jag har varit intresserad i Black Mountain College i Amerika, och där var John Cage, Buckminster Fuller, Merce Cunningham, poeten Charles Olson, Raushenberg, Albers och de Kooning. Buckminster spelade teater i stället för att snacka arkitektur, man arbetade tvärs över gränserna. De var medvetna och sofistikerade och det var de som kom hit.
– 60-talskillen på Fylkingen som sitter och äter upp sin middag, sa Fredrik Landergren. 60-talet, en kultur av frihet, och 90-talskonsten som blivit beskylld för att vara spektakulär. Den här
lekfullheten och humanismen som jag anade, finns den i dag?
Jag tycker mig se likheter formellt fast det ekar så mycket tommare i dag. Det ser mycket mer hoppfullt ut på 60-talet, där deltog en hel generation. I dag står det bara konst på allting.
- Svårt att svara på, jag hänger kanske inte längre med på det viset, sa Leif. Vad som fanns? Den här lokalkulturen i Stockholm, för 60-talet var verkligen lokalt över Stockholm. En yngre medelklass kom till Moderna, även om borgarna var de första att ta av sig slipsarna. För mig innebar 60- och 70-talet att jag engagerade mig i försöken att bygga upp en alternativkultur. På 70-talet var jag skeptisk till modernismens frihetsbegrepp. Frihet för vem och för vad? Jag var kritisk mot det tidiga 60-talet.
- I 90-talets postmodernistiska provokationsgrepp finns en teknologisk perfektionism. Teknologisk modernism på 60-talet innebar en diaprojektor och en bandspelare, jag lånade min av
Tore. I dag är det tekniskt avancerat men provokationen är instängd. Jag känner inte den här reella provokationen utan det känns lika trångt som konstgallerierna på 50-talet. Samhället har förändrats. Det är teknologiskt öppet med Internet etc, men samtidigt socialt och ekonomiskt alltmer privilegierat. Det är mycket att tänka på. När man ser Rauschenberg klättra ner och hämtas av kon som står i samtal med hans get, och sen hur Rauschenberg på 70-talet stelnar i sin konst. Trist att det ska gå på det viset. På 60-talet trodde jag att jag satt och skådade i kristallkulan, det tycker jag inte i dag. Men Blå Tåget har återuppstått och vi har kul när vi träffas.
- Visst, sa Tore Berger och sjöng Konsten vill jag lova, fru Ramona, konsten har sin egen sensmoral, såsom ni, ja just som ni, fru Ramona, har stått bortom allt förtal.

Sam Westerholm:
Loose story, 1993.
Kevork Zabounian, Björn Krestesen,
Göran Brunius, Håkan Bull,
Torkel Dalstedt m.fl.

– Svårt att svara på, jag hänger kanske inte längre med på det viset, sa Leif. Vad som fanns? Den här lokalkulturen i Stockholm, för 60-talet var verkligen lokalt över Stockholm. En yngre medelklass kom till Moderna, även om borgarna var de första att ta av sig slipsarna. För mig innebar 60- och 70-talen att jag engagerade mig i försöken att bygga upp en alternativkultur. På 70-talet var jag skeptisk till modernismens frihetsbegrepp. Frihet för vem och för vad? Jag var kritisk mot det tidiga 60-talet.
– I 1980-talets postmodernistiska provokationsgrepp finns en teknologisk perfektionism. Teknologisk modernism på 60-talet innebar en diaprojektor och en bandspelare, jag lånade min av
Tore. I dag är det tekniskt avancerat men provokationen är instängd. Jag känner inte den här reella provokationen utan det känns lika trångt som konstgallerierna på 50-talet. Samhället har förändrats. Det är teknologiskt öppet med internet etc, men samtidigt socialt och ekonomiskt alltmer privilegierat. Det är mycket att tänka på. När man ser Rauschenberg klättra ner och hämtas av kon som står i samtal med hans get, och sen hur Rauschenberg på 70-talet stelnar i sin konst. Trist att det ska gå på det viset. På 60-talet trodde jag att jag satt och skådade i kristallkulan, det tycker jag inte i dag. Men Blå Tåget har återuppstått och vi har kul när vi träffas.
– Visst, sa Tore Berger och sjöng ”Konsten vill jag lova, fru Ramona, konsten har sin egen sensmoral, såsom ni, ja just som ni, fru Ramona, har stått bortom allt förtal …”.

Lars Halle Halldin:
T.v.: Björn Ericsson m.fl .
T.h.: Lennart Nyman, Kristina Burman,
självporträtt samt Trubadur-trubamoll med Ruben Heleander m.fl., 1991.

Lindansaren i Vitabergsparken – Kjartan Slettemark
– Kjartans resa, 40-årsjubileum, det är dags att visa bilder, vi får ta det som en happening, sa Torkel Dahlstedt och hälsade 56 ledamöter och gäster samt Kjartan Slettemark välkomna.
–  Jag satt på tåget in till stan och läste Metro. Garantilön till Slettemark, Kjartan har i dagarna fått statlig konstnärslön,
sa Mats Ergon.
– Ja, det finns hur mycket som helst för mig att tala om i kväll, sa Kjartan. Att jag befinner mig i detta rum så är det nästan otroligt med tanke på mitt förflutna. Och beträffande den här garantilönen, så ser jag det som att efter 70 magra år så kommer 70 feta. En gång. Jag hörte mor min snacke med far min om en eller annan person. Jag lyttede till det. Då sa min mor: men han är ju kunstner. Och jeg hörte på hennes stämme att det var en speciel fölelse hon hade, just som hon uttryckte ordet kunstner. Det är min förklaring till att det där, det ville jeg bli. Och resan började med allas vår skulptör Inga Bagge som be-fann sig i Oslo 1959. Inga Bagge som var Stockholms Lucia på den tid det begav sig med vita hästar och gulddiadem.
Hela Sveriges Lucia. Hon var en hoppjerka, salig Inga Bagge, att jag får tala om dig här i kväll.
– Hon hade gjort Carmenskisser till Oslo-operan och fått första pris, men X-et fick göra scenografin och hon blev hans springflicka. Hennes utställning blev utskälld i alla tidningar. Och jag fattade ingenting, med tanke på att jag hade gått på norska Kunstakademin en vecka. Jag hade jobb som vaktmästa-re på Intermissionshotellet i Oslo, med kostym och slips, och lämnade ut nycklar, Inga Bagge råkade bo på hotellet. Jag har hört att du arbetar med konst, sa hon, när hon fick nyckeln. Du arbetar med konst, det är bra. Fortsätt med det! Det gjorde så djupt intryck på mig, i denna sekund, så hade ingen människa sagt till mig förut. Att det var bra för mig att arbeta med konst! Sedan sa vi godnatt, men kvällen efter träffades vi igen. Du kan få följa med mig till Stockholm, sa hon. Och jag gjorde det. Jag packade fyra kartonger med allt jag hade och följde med i Inga Bagges transport tillbaks till Stockholm.
- Och då ordnade sig allting för mig i Sverige, för Inga jobbade frenetiskt för att jag skulle komma in på Konstakademin. Hon tog mig med på alla parties, med alla konstnärer och sina vänner och presenterade mig. Det är en mycket begåvad ung norsk konstnär, sa hon. Och jag hade ju inte gjort nånting överhuvudtaget. Jag hade med mig fyra stilleben som är borta nu, hon spolade dem direkt. Hon var inne i dåtidens trend, dåtidens konkretism, och gick på Lennart Rodhes Académie Libre. Jag bodde i hennes ateljé i Hässelby Strand. Inga höll konsten högt, var kritisk och fantastisk. Hon kunde uppträda på tunnelbanan med blommor och stora kronor på huvudet, så att hon knappt kom in genom dörren vid Hässelby Strand. Och jag var med henne hela tiden, jag fick min identitet. Jag, lilla jag, och konst gick upp i ett större sammanhang. Jag kom in på Gerlesborgskolan och nästa ängel i det här sammanhaget blev Georg Suttner som är här i kväll.
- Det var en ståtlig ljus viking från det norska Vestlandet som kom till skolan, sa Georg Suttner. Flott, både som uppträdande och figur. Så ordningsfull så jag gjorde honom till Massier, förtroendeman på Gerlesborgsskolan. Det var Kjartan.
- Jag började där på Munkbron som ett borderline case, sa Kjartan. Att komma till Stockholm var för mig som att komma till en annan planet. Jag var mycket ensam i Stockholm, som norrman, men jag behövde vara ensam med min konst. Men så fort jag öppnade mun. Jaha, så morsomt, du kommer från Norge, sa man. Eller med kamraterna på akademin. Har ni det på det sättet i Norge också? Ungefär som man fick en biljett tillbaks, när jag ville ha en gemenskap som konstnär. Alternativt, är du från Gotland? Jag är från Västkusten i Norge där man talar nynorsk, det påminner lite om gotländska. Men efteråt tror jag det var bra. Jag kunde experimentera med mig själv utan att behöva fråga systrar och bröder om tillstånd. Även om det medförde en katastrof i många av mina utlevelser. Inga och jag skildes efter ett tag, men hon var alltid med när det gällde mina utställningar och min konst.
- Sedan kom jag in på akademin med Lennart Rodhe och Bror Marklund, som var min teckningslärare. Jag gick varje kväll på teckningssalen på konstakademin och tecknade modell. Ett jättestort rum och modellen i mitten. Bror Marklund kom och ställde sig bredvid, men han tittade aldrig på min teckning. Sa aldrig, huvudet är för litet eller kroppen lite för tjock. Han tittade bara på modellen, och så gjorde han som en liten performance om hur han upplevde modellen. Det gjorde att jag inte hade några pretentioner på det jag skulle teckna. Jag försökte teckna det jag såg och det liknade ingenting i tre år. Men då började jag kunna se, den här teckningen har jag gjort. Det var ju inte fråga om en kvinna på ett podium utan mera om det man såg och upplevde och hur gjorde man med det. Tack Bror Marklund och nu ska vi se på filmer.
- Kjartans billededspråk har i alle tider vakt debatt och censur, sa mannen på videon från 1974. Kjartan som schaman, som polis i Oslo, som polis på en demonstration i Stockholm. Inplastad på Galleri Observatorium av Robert Jäppinen. Med Lyndon Johnson masker och Nixon affischer. Som pudel på Vårsalongens inlämning. Om man ändå fick veta om man är konst eller inte, sa Kjartan. Utställningen på Moderata museet i inhyrd f d tobakshandel på Bellmansgatan, med inslagna fönster. Vi är fra Oslo, kan vi komme in och ta nogle bilder? Tyvärr inte, för närvarande är det stängt på grund av terrorisme.
- Det här är andra videon från ateljén. Ett fryktbart kaos. Ju mer kaos på gulvet i min ateljé, det gäller för mig att tydliggöre det, sa Kjartan. OK, det finns ingen sanhed. Viss man tror att noget är sanhed så kan man ju lägga av. Jag känner mig mer som ett medium. Det har med kontakten med materialet att göre. Som jag ser det kommer kunsten inifra meg selv, som en tyv om natten. Jeg tänker aldrig ut en sak i forvej, jag bare går runt och uppdager. Och såne saker som folk aldrig har tänkt på skulle väre ett kunstnersmaterial, det liker jeg och jobbe med. Och jag har inget dåligt samvete for jeg kan bara gå in på en byggplats och hemte mitt material, det är industrins material. Klorinflaskan blir lang. Min konge var kung Håkon, han var lang. Den där är kanske den danske dronning. Eller Greta Garbo. Den här liknar Nelson Mandela.
- Har det värt din vilje att provocera? frågade intervjuaren. Jeg har balansert mellan lovligt och olovligt, sa Kjartan. Med Nixon for exempel. Jeg tog reda på Moderna Museets tryckeri och ringte upp och sa: ja, morn, det är fra Moderna Museet, vi har en plakat som ska väre färdig då och då. Jag sände in materialet och den var färdig på 14 dagar och kom till museet. Jag jobbade med Nixons identitet i tre år, till sist manipulerade jag in honom i min bild i passet. Det blev alltmer problematiskt och slutade med tvångsinläggning på psyket och Hibernal. Mina saker lagrades. När det var som värst med Vietnam så skrev de, Kjartan Slettemark, en så kallad kunster. Då sa min mor, du skall icke bry dig om det, de förstår sig icke på det. Jeg uppsökte socialkontoret och gjorde en utställning om Kjartans psykiska ohälsa. Ondska ska med kunst fördrivas. Jeg fortsatte att vare meg sjelv, som borderline case.
- Så dukket du op som pudel, sa intervjuaren. Det hade att göra med socialkontoret. Var vänlig sök upp arbetsförmedlingen, kundmottagningen, skrev chefen. Men han skrev fel, det stod hundmottagningen. Pudeln blev ett personligt kroppsbehov, kunsten att vifta på svansen. Jag låg på gatan i New York, det var inga problem, alla såg ju att det var en pudel. Så kom invigningen av Malmö Konsthall. Ingen nu levande kunstner fick väre med, kulsprutebevakat av Securitas. Jag kom som pudel och alla trodde det var en grej for öppningen. Att det kom från museet. Så jag gick forbi alla stängsel och vakter och befann mig plötsligt i det heliga rummet med talarstolen. I den inre cirkeln, som hos romarna. Vad jag än gjorde kom alla fotograferna, om jag gick hit eller dit så var de där. Och jag fick karameller av barnen. Så puffades jag in i inre cirkeln och jagades av chefen, fram och tillbaka. Fem gånger. När civilpolisen kom och tog ut mig, kände chefen igen mig. Och han sa i högtalaren: jag kommer aldrig i mitt liv att sätta min fot i detta hus, när man ser vad man gör med en av våra nutida kunstnärer. Men det fick också andra biverkningar, det är klart, men det var det värt. Jag ville göra det umulige, något som ingen kunde drömma om skulle ha en mening. Som med sakerna i ateljén. Kongen kan gå fram, tillbaka, till sidan och tebaks. Dronningen kan gå hele vejen. Det finns ingenting att tvivle på, att det är kunst eller icke kunst. Jeg har skapat det sjelv och vet vad som gäller och då kan man ju inte fråga någon annan.
- Vi har nu överflödats av Kjartans fantasier, sa Göran Brunius. Med ett bottenmaterial som man kan få ut nästan vad som helst av. Inte så lätt som det ser ut egentligen, för det gäller ju att ha tilltro till den egna inbillningen, den egna intuitionen. Då finns det vissa frågor, t.ex. om färgen som kommer in ibland. Har du ansett att färgen hade nån särskild uttryckskraft? Tillför den något eller tycker du att färgen av en händelse hamnat där?
- Av en händelse, ja, sa Kjartan.
- Mycket av vad jag säger är just frågor, sa Göran. Annars tycker jag det är väldigt roligt att du kommit hit på klubben. För trots att du bara är från Norge, så är du som en främmande fågel ändå. En främmande fågel som har nån sorts tropik med dig på nåt sätt. Kanske mer i ateljén med alla dina former samlade omkring dig, än när du tar en enstaka sak i betraktande. Det är hela mängden som ger så mycket. Då tänker man, det här är ju en kille som har uplevat nånting inuti sig men inte fått riktig ordning på det ännu. Men det kommer säkert för du har ju en uttrycksvilja, oavbrutet, som är svår att tillgodose. Så det gäller att skynda sig och komma till ett ännu mera öppet resultat, som är förståeligt för ännu fler än bara några konstnärer. En liten bit här, en liten bit där, men sen kommer det nog. Det kan man vara säker på. För du är ju inte så gammal som du ser ut, du är ju en pojke med påhitt. Eller vad tror du om det?
- Detta var den mest fulländade förklaring eller belysning på mitt liv som konstnär jag fått, sa Kjartan. Ingen har sagt det
så här, om det tropiska. Och jag känner absolut inte att jag är färdig, utan jag är mer som en vulkan.
- Med käckhet kommer man långt, med fräckhet kommer man längre, var de nån som sjöng en gång, sa Kurt Simons. Det gäller kanske också med Kjartan som skickar räkningarna till Moderna Museet. Men hur var det när du tog in på Grand hotell och skickade bohaget till Moderna? Det tycker jag är
en kul grej.
- Jag hade ateljé på Bangårdsgatan vid Medborgarplatsen, men huset skulle rivas och jag blev vräkt, sa Kjartan. Jag ringde Frejs Express, det kom en jättelastbil och fem gubbar som jobbade i två dar. Vart ska vi åka? sa de. Till Moderna Museet! Och det gjorde de. Fram till gamla porten på Moderna. Det hade läckt ut så Pontus Hultén kom i dörren och frågade: ja, hej Kjartan! Jag hör du saknar ateljé, men jag har ett lager här nere i en bunker. Och vi gick dit. Jag accepterar ingen bunker, sa jag, för jag vill inte ha mina saker på ett lager utan jag vill ställa ut. Ja, vad ska vi göra då? sa han. Men under tiden, när vi kom tillbaks, hade gubbarna från Frejs Express självmant börjat bära in sakerna i museet. Framför Matisse’s Apollon collage ställde de kylskåp, rubbet av allting som fanns i ateljén. En jättepyramid, de jobbade som myror.
- Det är lite kosmiskt för jag hade ju aldrig bett om det, de gjorde det bara. Sedan ockuperade jag museet i fjorton dar. Men Kjartan, har du frågat Carlo Derkert om det här? sa värdinnorna. Tidningarna började komma. Det hette, Konstnären och hans likasinnade ockuperar Moderna Museet, för ett gäng Kjartanister kom troget klockan tio och satte sig på alla mina grejer. Innan hade jag planerat hela grejen och ringt till Grand hotell och sagt: goddag. Eg är Kjartan Slettemark, islandsk kunstner. Eg ska ha utställning på Moderna Museet. Jag skulle vilja ha en svit på Grand hotell. Ja, välkommen, sa de. Jag kom dit, efter 4-5 dagar började det stå i tidningarna om ockupationen av Moderna. Okej, jag kom tillbaka till Grand hotell, till de korrekta och vänliga människorna i receptionen. Nå, hur går ockupationen? sa de. Men inga problem, ingenting mer. Så räkningen slutade då hos Moderna, även för ockupationen. Kronofogden kom efter fjorton dar och när vi skulle göra en slutmanifestation med eleverna på Konstakademin, då var allting borta. Men jag finns ju kvar.
- Visst, vi tackar Kjartan, som så osedvanligt mänskligt bjudit på sig själv, sa Torkel Dahlstedt och gav Kjartan Dag Widmans husbok som tack.pris, men X-et fick göra scenografin och hon blev hans springflicka. Hennes utställning blev utskälld i alla tidningar. Och jag fattade ingenting, med tanke på att jag hade gått på norska kunstakademin en vecka. Jag hade jobb som vaktmästare på Intermissionshotellet i Oslo, med kostym och slips, och lämnade ut nycklar, Inga Bagge råkade bo på hotellet. Jag har hört att du arbetar med konst, sa hon, när hon fick nyckeln. Du arbetar med konst, det är bra. Fortsätt med det! Det gjorde så djupt intryck på mig, i denna sekund, så hade ingen människa sagt till mig förut. Att det var bra för mig att arbeta med konst! Sedan sa vi godnatt, men kvällen efter träffades vi igen. Du kan få följa med mig till Stockholm, sa hon. Och jag gjorde det. Jag packade fyra kartonger med allt jag hade och följde med i Inga Bagges transport tillbaks till Stockholm.
- Och då ordnade sig allting för mig i Sverige, för Inga jobbade frenetiskt för att jag skulle komma in på Konstakademin. Hon tog mig med på alla parties, med alla konstnärer och sina vänner och presenterade mig. Det är en mycket begåvad ung norsk konstnär, sa hon. Och jag hade ju inte gjort nånting överhuvudtaget. Jag hade med mig fyra stilleben som är borta nu, hon spolade dem direkt. Hon var inne i dåtidens trend, dåtidens konkretism, och gick på Lennart Rodhes Académie Libre. Jag bodde i hennes ateljé i Hässelby Strand. Inga höll konsten högt, var kritisk och fantastisk. Hon kunde uppträda på tunnelbanan med blommor och stora kronor på huvudet, så att hon knappt kom in genom dörren vid Hässelby Strand. Och jag var med henne hela tiden, jag fick min identitet. Jag, lilla jag, och konst gick upp i ett större sammanhang. Jag kom in på Gerlesborgskolan och nästa ängel i det här sammanhaget blev Georg Suttner som är här i kväll.
- Det var en ståtlig ljus viking från det norska Vestlandet som kom till skolan, sa Georg Suttner. Flott, både som uppträdande och figur. Så ordningsfull så jag gjorde honom till Massier, förtroendeman på Gerlesborgsskolan. Det var Kjartan.
- Jag började där på Munkbron som ett borderline case, sa Kjartan. Att komma till Stockholm var för mig som att komma till en annan planet. Jag var mycket ensam i Stockholm, som norrman, men jag behövde vara ensam med min konst. Men så fort jag öppnade mun. Jaha, så morsomt, du kommer från Norge, sa man. Eller med kamraterna på akademin. Har ni det på det sättet i Norge också? Ungefär som man fick en biljett tillbaks, när jag ville ha en gemenskap som konstnär. Alternativt, är du från Gotland? Jag är från Västkusten i Norge där man talar nynorsk, det påminner lite om gotländska. Men efteråt tror jag det var bra. Jag kunde experimentera med mig själv utan att behöva fråga systrar och bröder om tillstånd. Även om det medförde en katastrof i många av mina utlevelser. Inga och jag skildes efter ett tag, men hon var alltid med när det gällde mina utställningar och min konst.
- Sedan kom jag in på akademin med Lennart Rodhe och Bror Marklund, som var min teckningslärare. Jag gick varje kväll på teckningssalen på konstakademin och tecknade modell. Ett jättestort rum och modellen i mitten. Bror Marklund kom och ställde sig bredvid, men han tittade aldrig på min teckning. Sa aldrig, huvudet är för litet eller kroppen lite för tjock. Han tittade bara på modellen, och så gjorde han som en liten performance om hur han upplevde modellen. Det gjorde att jag inte hade några pretentioner på det jag skulle teckna. Jag försökte teckna det jag såg och det liknade ingenting i tre år. Men då började jag kunna se, den här teckningen har jag gjort. Det var ju inte fråga om en kvinna på ett podium utan mera om det man såg och upplevde och hur gjorde man med det. Tack Bror Marklund och nu ska vi se på filmer.
- Kjartans billededspråk har i alle tider vakt debatt och censur, sa mannen på videon från 1974. Kjartan som schaman, som polis i Oslo, som polis på en demonstration i Stockholm. Inplastad på Galleri Observatorium av Robert Jäppinen. Med Lyndon Johnson masker och Nixon affischer. Som pudel på Vårsalongens inlämning. Om man ändå fick veta om man är konst eller inte, sa Kjartan. Utställningen på Moderata museet i inhyrd f d tobakshandel på Bellmansgatan, med inslagna fönster. Vi är fra Oslo, kan vi komme in och ta nogle bilder? Tyvärr inte, för närvarande är det stängt på grund av terrorisme.
- Det här är andra videon från ateljén. Ett fryktbart kaos. Ju mer kaos på gulvet i min ateljé, det gäller för mig att tydliggöre det, sa Kjartan. OK, det finns ingen sanhed. Viss man tror att noget är sanhed så kan man ju lägga av. Jag känner mig mer som ett medium. Det har med kontakten med materialet att göre. Som jag ser det kommer kunsten inifra meg selv, som en tyv om natten. Jeg tänker aldrig ut en sak i forvej, jag bare går runt och uppdager. Och såne saker som folk aldrig har tänkt på skulle väre ett kunstnersmaterial, det liker jeg och jobbe med. Och jag har inget dåligt samvete for jeg kan bara gå in på en byggplats och hemte mitt material, det är industrins material. Klorinflaskan blir lang. Min konge var kung Håkon, han var lang. Den där är kanske den danske dronning. Eller Greta Garbo. Den här liknar Nelson Mandela.
- Har det värt din vilje att provocera? frågade intervjuaren. Jeg har balansert mellan lovligt och olovligt, sa Kjartan. Med Nixon for exempel. Jeg tog reda på Moderna Museets tryckeri och ringte upp och sa: ja, morn, det är fra Moderna Museet, vi har en plakat som ska väre färdig då och då. Jag sände in materialet och den var färdig på 14 dagar och kom till museet. Jag jobbade med Nixons identitet i tre år, till sist manipulerade jag in honom i min bild i passet. Det blev alltmer problematiskt och slutade med tvångsinläggning på psyket och Hibernal. Mina saker lagrades. När det var som värst med Vietnam så skrev de, Kjartan Slettemark, en så kallad kunster. Då sa min mor, du skall icke bry dig om det, de förstår sig icke på det. Jeg uppsökte socialkontoret och gjorde en utställning om Kjartans psykiska ohälsa. Ondska ska med kunst fördrivas. Jeg fortsatte att vare meg sjelv, som borderline case.
- Så dukket du op som pudel, sa intervjuaren. Det hade att göra med socialkontoret. Var vänlig sök upp arbetsförmedlingen, kundmottagningen, skrev chefen. Men han skrev fel, det stod hundmottagningen. Pudeln blev ett personligt kroppsbehov, kunsten att vifta på svansen. Jag låg på gatan i New York, det var inga problem, alla såg ju att det var en pudel. Så kom invigningen av Malmö Konsthall. Ingen nu levande kunstner fick väre med, kulsprutebevakat av Securitas. Jag kom som pudel och alla trodde det var en grej for öppningen. Att det kom från museet. Så jag gick forbi alla stängsel och vakter och befann mig plötsligt i det heliga rummet med talarstolen. I den inre cirkeln, som hos romarna. Vad jag än gjorde kom alla fotograferna, om jag gick hit eller dit så var de där. Och jag fick karameller av barnen. Så puffades jag in i inre cirkeln och jagades av chefen, fram och tillbaka. Fem gånger. När civilpolisen kom och tog ut mig, kände chefen igen mig. Och han sa i högtalaren: jag kommer aldrig i mitt liv att sätta min fot i detta hus, när man ser vad man gör med en av våra nutida kunstnärer. Men det fick också andra biverkningar, det är klart, men det var det värt. Jag ville göra det umulige, något som ingen kunde drömma om skulle ha en mening. Som med sakerna i ateljén. Kongen kan gå fram, tillbaka, till sidan och tebaks. Dronningen kan gå hele vejen. Det finns ingenting att tvivle på, att det är kunst eller icke kunst. Jeg har skapat det sjelv och vet vad som gäller och då kan man ju inte fråga någon annan.
- Vi har nu överflödats av Kjartans fantasier, sa Göran Brunius. Med ett bottenmaterial som man kan få ut nästan vad som helst av. Inte så lätt som det ser ut egentligen, för det gäller ju att ha tilltro till den egna inbillningen, den egna intuitionen. Då finns det vissa frågor, t.ex. om färgen som kommer in ibland. Har du ansett att färgen hade nån särskild uttryckskraft? Tillför den något eller tycker du att färgen av en händelse hamnat där?
- Av en händelse, ja, sa Kjartan.
- Mycket av vad jag säger är just frågor, sa Göran. Annars tycker jag det är väldigt roligt att du kommit hit på klubben. För trots att du bara är från Norge, så är du som en främmande fågel ändå. En främmande fågel som har nån sorts tropik med dig på nåt sätt. Kanske mer i ateljén med alla dina former samlade omkring dig, än när du tar en enstaka sak i betraktande. Det är hela mängden som ger så mycket. Då tänker man, det här är ju en kille som har uplevat nånting inuti sig men inte fått riktig ordning på det ännu. Men det kommer säkert för du har ju en uttrycksvilja, oavbrutet, som är svår att tillgodose. Så det gäller att skynda sig och komma till ett ännu mera öppet resultat, som är förståeligt för ännu fler än bara några konstnärer. En liten bit här, en liten bit där, men sen kommer det nog. Det kan man vara säker på. För du är ju inte så gammal som du ser ut, du är ju en pojke med påhitt. Eller vad tror du om det?
- Detta var den mest fulländade förklaring eller belysning på mitt liv som konstnär jag fått, sa Kjartan. Ingen har sagt det
så här, om det tropiska. Och jag känner absolut inte att jag är färdig, utan jag är mer som en vulkan.
- Med käckhet kommer man långt, med fräckhet kommer man längre, var de nån som sjöng en gång, sa Kurt Simons. Det gäller kanske också med Kjartan som skickar räkningarna till Moderna Museet. Men hur var det när du tog in på Grand hotell och skickade bohaget till Moderna? Det tycker jag är
en kul grej.
- Jag hade ateljé på Bangårdsgatan vid Medborgarplatsen, men huset skulle rivas och jag blev vräkt, sa Kjartan. Jag ringde Frejs Express, det kom en jättelastbil och fem gubbar som jobbade i två dar. Vart ska vi åka? sa de. Till Moderna Museet! Och det gjorde de. Fram till gamla porten på Moderna. Det hade läckt ut så Pontus Hultén kom i dörren och frågade: ja, hej Kjartan! Jag hör du saknar ateljé, men jag har ett lager här nere i en bunker. Och vi gick dit. Jag accepterar ingen bunker, sa jag, för jag vill inte ha mina saker på ett lager utan jag vill ställa ut. Ja, vad ska vi göra då? sa han. Men under tiden, när vi kom tillbaks, hade gubbarna från Frejs Express självmant börjat bära in sakerna i museet. Framför Matisse’s Apollon collage ställde de kylskåp, rubbet av allting som fanns i ateljén. En jättepyramid, de jobbade som myror.
- Det är lite kosmiskt för jag hade ju aldrig bett om det, de gjorde det bara. Sedan ockuperade jag museet i fjorton dar. Men Kjartan, har du frågat Carlo Derkert om det här? sa värdinnorna. Tidningarna började komma. Det hette, Konstnären och hans likasinnade ockuperar Moderna Museet, för ett gäng Kjartanister kom troget klockan tio och satte sig på alla mina grejer. Innan hade jag planerat hela grejen och ringt till Grand hotell och sagt: goddag. Eg är Kjartan Slettemark, islandsk kunstner. Eg ska ha utställning på Moderna Museet. Jag skulle vilja ha en svit på Grand hotell. Ja, välkommen, sa de. Jag kom dit, efter 4-5 dagar började det stå i tidningarna om ockupationen av Moderna. Okej, jag kom tillbaka till Grand hotell, till de korrekta och vänliga människorna i receptionen. Nå, hur går ockupationen? sa de. Men inga problem, ingenting mer. Så räkningen slutade då hos Moderna, även för ockupationen. Kronofogden kom efter fjorton dar och när vi skulle göra en slutmanifestation med eleverna på Konstakademin, då var allting borta. Men jag finns ju kvar.
- Visst, vi tackar Kjartan, som så osedvanligt mänskligt bjudit på sig själv, sa Torkel Dahlstedt och gav Kjartan Dag Widmans husbok som tack.

Kaj Piehl:
T.v.: Jordi Arkö,
Gert Marcus, Inga Bagge m.fl.
T.h.: Gunnar Skånby,
Torsten Fridh, Batte Sahlin.

– Och då ordnade sig allting för mig i Sverige, för Inga jobbade frenetiskt för att jag skulle komma in på Konstakademin. Hon tog mig med på alla parties, med alla konstnärer och sina vän-ner och presenterade mig. Det är en mycket begåvad ung norsk konstnär, sa hon. Och jag hade ju inte gjort nånting överhuvudtaget. Jag hade med mig fyra stilleben som är borta nu, hon spolade dem direkt. Hon var inne i dåtidens trend, dåtidens konkretism, och gick på Lennart Rodhes Académie Libre. Jag bodde i hennes ateljé i Hässelby strand. Inga höll konsten högt, var kritisk och fantastisk. Hon kunde uppträda på tunnelbanan med blommor och stora kronor på huvudet, så att hon knappt kom in genom dörren vid Hässelby strand. Och jag var med henne hela tiden, jag fick min identitet. Jag, lilla jag, och konst gick upp i ett större sammanhang. Jag kom in på Gerlesborgsskolan och nästa ängel i det här sammanhanget blev Georg Suttner som är här i kväll.
– Det var en ståtlig ljus viking från det norska Vestlandet som kom till skolan, sa Georg Suttner. Flott, både som uppträdande och figur. Så ordningsfull så jag gjorde honom till Massier, förtroendeman på Gerlesborgsskolan. Det var Kjartan.
– Jag började där på Munkbron som ett borderline case, sa Kjartan. Att komma till Stockholm var för mig som att komma till en annan planet. Jag var mycket ensam i Stockholm, som norrman, men jag behövde vara ensam med min konst. Men så fort jag öppnade mun. Jaha, så morsomt, du kommer från Norge, sa man. Eller med kamraterna på Akademin. Har ni det på det sättet i Norge också? Ungefär som man fick en biljett tillbaks, när jag ville ha en gemenskap som konstnär. Alternativt, är du från Gotland? Jag är från Västkusten i Norge där man talar ny-norsk, det påminner lite om gotländska. Men efteråt tror jag det var bra. Jag kunde experimentera med mig själv utan att behöva fråga systrar och bröder om tillstånd. Även om det medförde en katastrof i många av mina utlevelser. Inga och jag skildes efter ett tag, men hon var alltid med när det gällde mina utställningar och min konst.
- Sedan kom jag in på akademin med Lennart Rodhe och Bror Marklund, som var min teckningslärare. Jag gick varje kväll på teckningssalen på konstakademin och tecknade modell. Ett jättestort rum och modellen i mitten. Bror Marklund kom och ställde sig bredvid, men han tittade aldrig på min teckning. Sa aldrig, huvudet är för litet eller kroppen lite för tjock. Han tittade bara på modellen, och så gjorde han som en liten performance om hur han upplevde modellen. Det gjorde att jag inte hade några pretentioner på det jag skulle teckna. Jag försökte teckna det jag såg och det liknade ingenting i tre år. Men då började jag kunna se, den här teckningen har jag gjort. Det var ju inte fråga om en kvinna på ett podium utan mera om det man såg och upplevde och hur gjorde man med det. Tack Bror Marklund och nu ska vi se på filmer.
- Kjartans billededspråk har i alle tider vakt debatt och censur, sa mannen på videon från 1974. Kjartan som schaman, som polis i Oslo, som polis på en demonstration i Stockholm. Inplastad på Galleri Observatorium av Robert Jäppinen. Med Lyndon Johnson masker och Nixon affischer. Som pudel på Vårsalongens inlämning. Om man ändå fick veta om man är konst eller inte, sa Kjartan. Utställningen på Moderata museet i inhyrd f d tobakshandel på Bellmansgatan, med inslagna fönster. Vi är fra Oslo, kan vi komme in och ta nogle bilder? Tyvärr inte, för närvarande är det stängt på grund av terrorisme.
- Det här är andra videon från ateljén. Ett fryktbart kaos. Ju mer kaos på gulvet i min ateljé, det gäller för mig att tydliggöre det, sa Kjartan. OK, det finns ingen sanhed. Viss man tror att noget är sanhed så kan man ju lägga av. Jag känner mig mer som ett medium. Det har med kontakten med materialet att göre. Som jag ser det kommer kunsten inifra meg selv, som en tyv om natten. Jeg tänker aldrig ut en sak i forvej, jag bare går runt och uppdager. Och såne saker som folk aldrig har tänkt på skulle väre ett kunstnersmaterial, det liker jeg och jobbe med. Och jag har inget dåligt samvete for jeg kan bara gå in på en byggplats och hemte mitt material, det är industrins material. Klorinflaskan blir lang. Min konge var kung Håkon, han var lang. Den där är kanske den danske dronning. Eller Greta Garbo. Den här liknar Nelson Mandela.
- Har det värt din vilje att provocera? frågade intervjuaren. Jeg har balansert mellan lovligt och olovligt, sa Kjartan. Med Nixon for exempel. Jeg tog reda på Moderna Museets tryckeri och ringte upp och sa: ja, morn, det är fra Moderna Museet, vi har en plakat som ska väre färdig då och då. Jag sände in materialet och den var färdig på 14 dagar och kom till museet. Jag jobbade med Nixons identitet i tre år, till sist manipulerade jag in honom i min bild i passet. Det blev alltmer problematiskt och slutade med tvångsinläggning på psyket och Hibernal. Mina saker lagrades. När det var som värst med Vietnam så skrev de, Kjartan Slettemark, en så kallad kunster. Då sa min mor, du skall icke bry dig om det, de förstår sig icke på det. Jeg uppsökte socialkontoret och gjorde en utställning om Kjartans psykiska ohälsa. Ondska ska med kunst fördrivas. Jeg fortsatte att vare meg sjelv, som borderline case.
- Så dukket du op som pudel, sa intervjuaren. Det hade att göra med socialkontoret. Var vänlig sök upp arbetsförmedlingen, kundmottagningen, skrev chefen. Men han skrev fel, det stod hundmottagningen. Pudeln blev ett personligt kroppsbehov, kunsten att vifta på svansen. Jag låg på gatan i New York, det var inga problem, alla såg ju att det var en pudel. Så kom invigningen av Malmö Konsthall. Ingen nu levande kunstner fick väre med, kulsprutebevakat av Securitas. Jag kom som pudel och alla trodde det var en grej for öppningen. Att det kom från museet. Så jag gick forbi alla stängsel och vakter och befann mig plötsligt i det heliga rummet med talarstolen. I den inre cirkeln, som hos romarna. Vad jag än gjorde kom alla fotograferna, om jag gick hit eller dit så var de där. Och jag fick karameller av barnen. Så puffades jag in i inre cirkeln och jagades av chefen, fram och tillbaka. Fem gånger. När civilpolisen kom och tog ut mig, kände chefen igen mig. Och han sa i högtalaren: jag kommer aldrig i mitt liv att sätta min fot i detta hus, när man ser vad man gör med en av våra nutida kunstnärer. Men det fick också andra biverkningar, det är klart, men det var det värt. Jag ville göra det umulige, något som ingen kunde drömma om skulle ha en mening. Som med sakerna i ateljén. Kongen kan gå fram, tillbaka, till sidan och tebaks. Dronningen kan gå hele vejen. Det finns ingenting att tvivle på, att det är kunst eller icke kunst. Jeg har skapat det sjelv och vet vad som gäller och då kan man ju inte fråga någon annan.
- Vi har nu överflödats av Kjartans fantasier, sa Göran Brunius. Med ett bottenmaterial som man kan få ut nästan vad som helst av. Inte så lätt som det ser ut egentligen, för det gäller ju att ha tilltro till den egna inbillningen, den egna intuitionen. Då finns det vissa frågor, t.ex. om färgen som kommer in ibland. Har du ansett att färgen hade nån särskild uttryckskraft? Tillför den något eller tycker du att färgen av en händelse hamnat där?
- Av en händelse, ja, sa Kjartan.
- Mycket av vad jag säger är just frågor, sa Göran. Annars tycker jag det är väldigt roligt att du kommit hit på klubben. För trots att du bara är från Norge, så är du som en främmande fågel ändå. En främmande fågel som har nån sorts tropik med dig på nåt sätt. Kanske mer i ateljén med alla dina former samlade omkring dig, än när du tar en enstaka sak i betraktande. Det är hela mängden som ger så mycket. Då tänker man, det här är ju en kille som har uplevat nånting inuti sig men inte fått riktig ordning på det ännu. Men det kommer säkert för du har ju en uttrycksvilja, oavbrutet, som är svår att tillgodose. Så det gäller att skynda sig och komma till ett ännu mera öppet resultat, som är förståeligt för ännu fler än bara några konstnärer. En liten bit här, en liten bit där, men sen kommer det nog. Det kan man vara säker på. För du är ju inte så gammal som du ser ut, du är ju en pojke med påhitt. Eller vad tror du om det?
- Detta var den mest fulländade förklaring eller belysning på mitt liv som konstnär jag fått, sa Kjartan. Ingen har sagt det
så här, om det tropiska. Och jag känner absolut inte att jag är färdig, utan jag är mer som en vulkan.
- Med käckhet kommer man långt, med fräckhet kommer man längre, var de nån som sjöng en gång, sa Kurt Simons. Det gäller kanske också med Kjartan som skickar räkningarna till Moderna Museet. Men hur var det när du tog in på Grand hotell och skickade bohaget till Moderna? Det tycker jag är
en kul grej.
- Jag hade ateljé på Bangårdsgatan vid Medborgarplatsen, men huset skulle rivas och jag blev vräkt, sa Kjartan. Jag ringde Frejs Express, det kom en jättelastbil och fem gubbar som jobbade i två dar. Vart ska vi åka? sa de. Till Moderna Museet! Och det gjorde de. Fram till gamla porten på Moderna. Det hade läckt ut så Pontus Hultén kom i dörren och frågade: ja, hej Kjartan! Jag hör du saknar ateljé, men jag har ett lager här nere i en bunker. Och vi gick dit. Jag accepterar ingen bunker, sa jag, för jag vill inte ha mina saker på ett lager utan jag vill ställa ut. Ja, vad ska vi göra då? sa han. Men under tiden, när vi kom tillbaks, hade gubbarna från Frejs Express självmant börjat bära in sakerna i museet. Framför Matisse’s Apollon collage ställde de kylskåp, rubbet av allting som fanns i ateljén. En jättepyramid, de jobbade som myror.
- Det är lite kosmiskt för jag hade ju aldrig bett om det, de gjorde det bara. Sedan ockuperade jag museet i fjorton dar. Men Kjartan, har du frågat Carlo Derkert om det här? sa värdinnorna. Tidningarna började komma. Det hette, Konstnären och hans likasinnade ockuperar Moderna Museet, för ett gäng Kjartanister kom troget klockan tio och satte sig på alla mina grejer. Innan hade jag planerat hela grejen och ringt till Grand hotell och sagt: goddag. Eg är Kjartan Slettemark, islandsk kunstner. Eg ska ha utställning på Moderna Museet. Jag skulle vilja ha en svit på Grand hotell. Ja, välkommen, sa de. Jag kom dit, efter 4-5 dagar började det stå i tidningarna om ockupationen av Moderna. Okej, jag kom tillbaka till Grand hotell, till de korrekta och vänliga människorna i receptionen. Nå, hur går ockupationen? sa de. Men inga problem, ingenting mer. Så räkningen slutade då hos Moderna, även för ockupationen. Kronofogden kom efter fjorton dar och när vi skulle göra en slutmanifestation med eleverna på Konstakademin, då var allting borta. Men jag finns ju kvar.
- Visst, vi tackar Kjartan, som så osedvanligt mänskligt bjudit på sig själv, sa Torkel Dahlstedt och gav Kjartan Dag Widmans husbok som tack.

Batte Sahlin:
T.v.: Gustav Rudberg, 1997. T.h.: Georg Suttner, 2005.
Kjartan Slettemark, 2002.

– Sedan kom jag in på Akademin med Lennart Rodhe och Bror Marklund, som var min teckningslärare. Jag gick varje kväll på teckningssalen på konstakademin och tecknade modell. Ett jättestort rum och modellen i mitten. Bror Marklund kom och ställde sig bredvid, men han tittade aldrig på min teckning.
Sa aldrig, huvudet är för litet eller kroppen lite för tjock. Han tittade bara på modellen, och så gjorde han som en liten performance om hur han upplevde modellen. Det gjorde att jag inte hade några pretentioner på det jag skulle teckna. Jag försökte teckna det jag såg och det liknade ingenting i tre år. Men då började jag kunna se, den här teckningen har jag gjort. Det var ju inte fråga om en kvinna på ett podium utan mera om det man såg och upplevde och hur gjorde man med det. Tack Bror Marklund och nu ska vi se på filmer.
– Kjartans billedespråk har i alle tider vakt debatt och censur, sa mannen på videon från 1974. Kjartan som schaman, som polis i Oslo, som polis på en demonstration i Stockholm. Inplastad på Galleri Observatorium av Robert Jäppinen. Med Lyndon Johnson masker och Nixon affischer. Som pudel på Vårsalongens inlämning. Om man ändå fick veta om man är konst eller inte, sa Kjartan. Utställningen på Moderata museet i inhyrd f.d. tobakshandel på Bellmansgatan, med inslagna fönster. Vi är fra Oslo, kan vi komme in och ta nogre bilder? Tyvärr inte, för närvarande är det stängt på grund av terrorisme.
- Det här är andra videon från ateljén. Ett fryktbart kaos. Ju mer kaos på gulvet i min ateljé, det gäller för mig att tydliggöre det, sa Kjartan. OK, det finns ingen sanhed. Viss man tror att noget är sanhed så kan man ju lägga av. Jag känner mig mer som ett medium. Det har med kontakten med materialet att göre. Som jag ser det kommer kunsten inifra meg selv, som en tyv om natten. Jeg tänker aldrig ut en sak i forvej, jag bare går runt och uppdager. Och såne saker som folk aldrig har tänkt på skulle väre ett kunstnersmaterial, det liker jeg och jobbe med. Och jag har inget dåligt samvete for jeg kan bara gå in på en byggplats och hemte mitt material, det är industrins material. Klorinflaskan blir lang. Min konge var kung Håkon, han var lang. Den där är kanske den danske dronning. Eller Greta Garbo. Den här liknar Nelson Mandela.
- Har det värt din vilje att provocera? frågade intervjuaren. Jeg har balansert mellan lovligt och olovligt, sa Kjartan. Med Nixon for exempel. Jeg tog reda på Moderna Museets tryckeri och ringte upp och sa: ja, morn, det är fra Moderna Museet, vi har en plakat som ska väre färdig då och då. Jag sände in materialet och den var färdig på 14 dagar och kom till museet. Jag jobbade med Nixons identitet i tre år, till sist manipulerade jag in honom i min bild i passet. Det blev alltmer problematiskt och slutade med tvångsinläggning på psyket och Hibernal. Mina saker lagrades. När det var som värst med Vietnam så skrev de, Kjartan Slettemark, en så kallad kunster. Då sa min mor, du skall icke bry dig om det, de förstår sig icke på det. Jeg uppsökte socialkontoret och gjorde en utställning om Kjartans psykiska ohälsa. Ondska ska med kunst fördrivas. Jeg fortsatte att vare meg sjelv, som borderline case.
- Så dukket du op som pudel, sa intervjuaren. Det hade att göra med socialkontoret. Var vänlig sök upp arbetsförmedlingen, kundmottagningen, skrev chefen. Men han skrev fel, det stod hundmottagningen. Pudeln blev ett personligt kroppsbehov, kunsten att vifta på svansen. Jag låg på gatan i New York, det var inga problem, alla såg ju att det var en pudel. Så kom invigningen av Malmö Konsthall. Ingen nu levande kunstner fick väre med, kulsprutebevakat av Securitas. Jag kom som pudel och alla trodde det var en grej for öppningen. Att det kom från museet. Så jag gick forbi alla stängsel och vakter och befann mig plötsligt i det heliga rummet med talarstolen. I den inre cirkeln, som hos romarna. Vad jag än gjorde kom alla fotograferna, om jag gick hit eller dit så var de där. Och jag fick karameller av barnen. Så puffades jag in i inre cirkeln och jagades av chefen, fram och tillbaka. Fem gånger. När civilpolisen kom och tog ut mig, kände chefen igen mig. Och han sa i högtalaren: jag kommer aldrig i mitt liv att sätta min fot i detta hus, när man ser vad man gör med en av våra nutida kunstnärer. Men det fick också andra biverkningar, det är klart, men det var det värt. Jag ville göra det umulige, något som ingen kunde drömma om skulle ha en mening. Som med sakerna i ateljén. Kongen kan gå fram, tillbaka, till sidan och tebaks. Dronningen kan gå hele vejen. Det finns ingenting att tvivle på, att det är kunst eller icke kunst. Jeg har skapat det sjelv och vet vad som gäller och då kan man ju inte fråga någon annan.
- Vi har nu överflödats av Kjartans fantasier, sa Göran Brunius. Med ett bottenmaterial som man kan få ut nästan vad som helst av. Inte så lätt som det ser ut egentligen, för det gäller ju att ha tilltro till den egna inbillningen, den egna intuitionen. Då finns det vissa frågor, t.ex. om färgen som kommer in ibland. Har du ansett att färgen hade nån särskild uttryckskraft? Tillför den något eller tycker du att färgen av en händelse hamnat där?
- Av en händelse, ja, sa Kjartan.
- Mycket av vad jag säger är just frågor, sa Göran. Annars tycker jag det är väldigt roligt att du kommit hit på klubben. För trots att du bara är från Norge, så är du som en främmande fågel ändå. En främmande fågel som har nån sorts tropik med dig på nåt sätt. Kanske mer i ateljén med alla dina former samlade omkring dig, än när du tar en enstaka sak i betraktande. Det är hela mängden som ger så mycket. Då tänker man, det här är ju en kille som har uplevat nånting inuti sig men inte fått riktig ordning på det ännu. Men det kommer säkert för du har ju en uttrycksvilja, oavbrutet, som är svår att tillgodose. Så det gäller att skynda sig och komma till ett ännu mera öppet resultat, som är förståeligt för ännu fler än bara några konstnärer. En liten bit här, en liten bit där, men sen kommer det nog. Det kan man vara säker på. För du är ju inte så gammal som du ser ut, du är ju en pojke med påhitt. Eller vad tror du om det?
- Detta var den mest fulländade förklaring eller belysning på mitt liv som konstnär jag fått, sa Kjartan. Ingen har sagt det
så här, om det tropiska. Och jag känner absolut inte att jag är färdig, utan jag är mer som en vulkan.
- Med käckhet kommer man långt, med fräckhet kommer man längre, var de nån som sjöng en gång, sa Kurt Simons. Det gäller kanske också med Kjartan som skickar räkningarna till Moderna Museet. Men hur var det när du tog in på Grand hotell och skickade bohaget till Moderna? Det tycker jag är
en kul grej.
- Jag hade ateljé på Bangårdsgatan vid Medborgarplatsen, men huset skulle rivas och jag blev vräkt, sa Kjartan. Jag ringde Frejs Express, det kom en jättelastbil och fem gubbar som jobbade i två dar. Vart ska vi åka? sa de. Till Moderna Museet! Och det gjorde de. Fram till gamla porten på Moderna. Det hade läckt ut så Pontus Hultén kom i dörren och frågade: ja, hej Kjartan! Jag hör du saknar ateljé, men jag har ett lager här nere i en bunker. Och vi gick dit. Jag accepterar ingen bunker, sa jag, för jag vill inte ha mina saker på ett lager utan jag vill ställa ut. Ja, vad ska vi göra då? sa han. Men under tiden, när vi kom tillbaks, hade gubbarna från Frejs Express självmant börjat bära in sakerna i museet. Framför Matisse’s Apollon collage ställde de kylskåp, rubbet av allting som fanns i ateljén. En jättepyramid, de jobbade som myror.
- Det är lite kosmiskt för jag hade ju aldrig bett om det, de gjorde det bara. Sedan ockuperade jag museet i fjorton dar. Men Kjartan, har du frågat Carlo Derkert om det här? sa värdinnorna. Tidningarna började komma. Det hette, Konstnären och hans likasinnade ockuperar Moderna Museet, för ett gäng Kjartanister kom troget klockan tio och satte sig på alla mina grejer. Innan hade jag planerat hela grejen och ringt till Grand hotell och sagt: goddag. Eg är Kjartan Slettemark, islandsk kunstner. Eg ska ha utställning på Moderna Museet. Jag skulle vilja ha en svit på Grand hotell. Ja, välkommen, sa de. Jag kom dit, efter 4-5 dagar började det stå i tidningarna om ockupationen av Moderna. Okej, jag kom tillbaka till Grand hotell, till de korrekta och vänliga människorna i receptionen. Nå, hur går ockupationen? sa de. Men inga problem, ingenting mer. Så räkningen slutade då hos Moderna, även för ockupationen. Kronofogden kom efter fjorton dar och när vi skulle göra en slutmanifestation med eleverna på Konstakademin, då var allting borta. Men jag finns ju kvar.
- Visst, vi tackar Kjartan, som så osedvanligt mänskligt bjudit på sig själv, sa Torkel Dahlstedt och gav Kjartan Dag Widmans husbok som tack.

Tarras Hollström:
T.v.: Walter Huber, Björn Krestesen.
T.h.: Lars Halle Halldin, 1993.

– Det här är andra videon från ateljén. Ett fryktbart kaos. Ju mer kaos på gulvet i min ateljé, det gäller för mig att tydliggöre det, sa Kjartan. OK, det finns ingen sanhed. Viss man tror att noget är sanhed så kan man ju lägga av. Jag känner mig mer som ett medium. Det har med kontakten med materialet att göre. Som jag ser det kommer kunsten inifra meg selv, som en tyv om natten. Jeg tänker aldrig ut en sak i forvej, jag bare går runt och uppdager. Och såne saker som folk aldrig har tänkt på skulle väre ett kunstnersmaterial, det liker jeg och jobbe med. Och jag har inget dåligt samvete for jeg kan bara gå in på en byggplats och hemte mitt material, det är industrins material. Klorinflaskan blir lang. Min konge var kung Håkon, han var lang. Den där är kanske den danske dronning. Eller Greta Garbo. Den här liknar Nelson Mandela.
– Har det värt din vilje att provocera, frågade intervjuaren.
Jeg har balansert mellan lovligt och olovligt, sa Kjartan. Med Nixon for exempel. Jeg tog reda på Moderna Museets tryckeri och ringte upp och sa: ja, morn, det är fra Moderna Museet,
vi har en plakat som ska väre färdig då och då. Jag sände in materialet och den var färdig på 14 dagar och kom till museet. Jag jobbade med Nixons identitet i tre år, till sist manipulerade jag in honom i min bild i passet. Det blev alltmer problematiskt och slutade med tvångsinläggning på psyket och Hibernal. Mina saker lagrades. När det var som värst med Vietnam så skrev de, Kjartan Slettemark, en så kallad kunster. Då sa min mor, du skall icke bry dig om det, de förstår sig icke på det.
Jeg uppsökte socialkontoret och gjorde en utställning om Kjartans psykiska ohälsa. Ondska ska med kunst fördrivas. Jeg fortsatte att vare meg sjelv, som borderline case.
- Så dukket du op som pudel, sa intervjuaren. Det hade att göra med socialkontoret. Var vänlig sök upp arbetsförmedlingen, kundmottagningen, skrev chefen. Men han skrev fel, det stod hundmottagningen. Pudeln blev ett personligt kroppsbehov, kunsten att vifta på svansen. Jag låg på gatan i New York, det var inga problem, alla såg ju att det var en pudel. Så kom invigningen av Malmö Konsthall. Ingen nu levande kunstner fick väre med, kulsprutebevakat av Securitas. Jag kom som pudel och alla trodde det var en grej for öppningen. Att det kom från museet. Så jag gick forbi alla stängsel och vakter och befann mig plötsligt i det heliga rummet med talarstolen. I den inre cirkeln, som hos romarna. Vad jag än gjorde kom alla fotograferna, om jag gick hit eller dit så var de där. Och jag fick karameller av barnen. Så puffades jag in i inre cirkeln och jagades av chefen, fram och tillbaka. Fem gånger. När civilpolisen kom och tog ut mig, kände chefen igen mig. Och han sa i högtalaren: jag kommer aldrig i mitt liv att sätta min fot i detta hus, när man ser vad man gör med en av våra nutida kunstnärer. Men det fick också andra biverkningar, det är klart, men det var det värt. Jag ville göra det umulige, något som ingen kunde drömma om skulle ha en mening. Som med sakerna i ateljén. Kongen kan gå fram, tillbaka, till sidan och tebaks. Dronningen kan gå hele vejen. Det finns ingenting att tvivle på, att det är kunst eller icke kunst. Jeg har skapat det sjelv och vet vad som gäller och då kan man ju inte fråga någon annan.
- Vi har nu överflödats av Kjartans fantasier, sa Göran Brunius. Med ett bottenmaterial som man kan få ut nästan vad som helst av. Inte så lätt som det ser ut egentligen, för det gäller ju att ha tilltro till den egna inbillningen, den egna intuitionen. Då finns det vissa frågor, t.ex. om färgen som kommer in ibland. Har du ansett att färgen hade nån särskild uttryckskraft? Tillför den något eller tycker du att färgen av en händelse hamnat där?
- Av en händelse, ja, sa Kjartan.
- Mycket av vad jag säger är just frågor, sa Göran. Annars tycker jag det är väldigt roligt att du kommit hit på klubben. För trots att du bara är från Norge, så är du som en främmande fågel ändå. En främmande fågel som har nån sorts tropik med dig på nåt sätt. Kanske mer i ateljén med alla dina former samlade omkring dig, än när du tar en enstaka sak i betraktande. Det är hela mängden som ger så mycket. Då tänker man, det här är ju en kille som har uplevat nånting inuti sig men inte fått riktig ordning på det ännu. Men det kommer säkert för du har ju en uttrycksvilja, oavbrutet, som är svår att tillgodose. Så det gäller att skynda sig och komma till ett ännu mera öppet resultat, som är förståeligt för ännu fler än bara några konstnärer. En liten bit här, en liten bit där, men sen kommer det nog. Det kan man vara säker på. För du är ju inte så gammal som du ser ut, du är ju en pojke med påhitt. Eller vad tror du om det?
- Detta var den mest fulländade förklaring eller belysning på mitt liv som konstnär jag fått, sa Kjartan. Ingen har sagt det
så här, om det tropiska. Och jag känner absolut inte att jag är färdig, utan jag är mer som en vulkan.
- Med käckhet kommer man långt, med fräckhet kommer man längre, var de nån som sjöng en gång, sa Kurt Simons. Det gäller kanske också med Kjartan som skickar räkningarna till Moderna Museet. Men hur var det när du tog in på Grand hotell och skickade bohaget till Moderna? Det tycker jag är
en kul grej.
- Jag hade ateljé på Bangårdsgatan vid Medborgarplatsen, men huset skulle rivas och jag blev vräkt, sa Kjartan. Jag ringde Frejs Express, det kom en jättelastbil och fem gubbar som jobbade i två dar. Vart ska vi åka? sa de. Till Moderna Museet! Och det gjorde de. Fram till gamla porten på Moderna. Det hade läckt ut så Pontus Hultén kom i dörren och frågade: ja, hej Kjartan! Jag hör du saknar ateljé, men jag har ett lager här nere i en bunker. Och vi gick dit. Jag accepterar ingen bunker, sa jag, för jag vill inte ha mina saker på ett lager utan jag vill ställa ut. Ja, vad ska vi göra då? sa han. Men under tiden, när vi kom tillbaks, hade gubbarna från Frejs Express självmant börjat bära in sakerna i museet. Framför Matisse’s Apollon collage ställde de kylskåp, rubbet av allting som fanns i ateljén. En jättepyramid, de jobbade som myror.
- Det är lite kosmiskt för jag hade ju aldrig bett om det, de gjorde det bara. Sedan ockuperade jag museet i fjorton dar. Men Kjartan, har du frågat Carlo Derkert om det här? sa värdinnorna. Tidningarna började komma. Det hette, Konstnären och hans likasinnade ockuperar Moderna Museet, för ett gäng Kjartanister kom troget klockan tio och satte sig på alla mina grejer. Innan hade jag planerat hela grejen och ringt till Grand hotell och sagt: goddag. Eg är Kjartan Slettemark, islandsk kunstner. Eg ska ha utställning på Moderna Museet. Jag skulle vilja ha en svit på Grand hotell. Ja, välkommen, sa de. Jag kom dit, efter 4-5 dagar började det stå i tidningarna om ockupationen av Moderna. Okej, jag kom tillbaka till Grand hotell, till de korrekta och vänliga människorna i receptionen. Nå, hur går ockupationen? sa de. Men inga problem, ingenting mer. Så räkningen slutade då hos Moderna, även för ockupationen. Kronofogden kom efter fjorton dar och när vi skulle göra en slutmanifestation med eleverna på Konstakademin, då var allting borta. Men jag finns ju kvar.
- Visst, vi tackar Kjartan, som så osedvanligt mänskligt bjudit på sig själv, sa Torkel Dahlstedt och gav Kjartan Dag Widmans husbok som tack.

Sam Westerholm:
Kaj spelar blinka lilla stjärna.
(Kaj Piehl m.fl.)

– Så dukket du op som pudel, sa intervjuaren. Det hade att göra med socialkontoret. Var vänlig sök upp arbetsförmedlingen, kundmottagningen, skrev chefen. Men han skrev fel,
det stod hundmottagningen. Pudeln blev ett personligt kroppsbehov, kunsten att vifta på svansen. Jag låg på gatan i New York, det var inga problem, alla såg ju att det var en pudel.
Så kom invigningen av Malmö Konsthall. Ingen nu levande kunstner fick väre med, kulsprutebevakat av Securitas. Jag kom som pudel och alla trodde det var en grej for öppningen. Att det kom från museet. Så jag gick forbi alla stängsel och vakter och befann mig plötsligt i det heliga rummet med talarstolen.
I den inre cirkeln, som hos romarna. Vad jag än gjorde kom alla fotograferna, om jag gick hit eller dit så var de där. Och jag fick karameller av barnen. Så puffades jag in i inre cirkeln och jagades av chefen, fram och tillbaka. Fem gånger. När civilpolisen kom och tog ut mig, kände chefen igen mig. Och han sa i högtalaren: jag kommer aldrig i mitt liv att sätta min fot i detta hus, när man ser vad man gör med en av våra nutida kunstnärer. Men det fick också andra biverkningar, det är klart, men det var det värt. Jag ville göra det umulige, något som ingen kunde drömma om skulle ha en mening. Som med sakerna i ateljén. Kongen kan gå fram, tillbaka, till sidan och tebaks. Dronningen kan gå hele vejen. Det finns ingenting att tvivle på, att det är kunst eller icke kunst. Jeg har skapat det sjelv och vet vad som gäller och då kan man ju inte fråga någon annan.
– Vi har nu överflödats av Kjartans fantasier, sa Göran Brunius. Med ett bottenmaterial som man kan få ut nästan vad som helst av. Inte så lätt som det ser ut egentligen, för det gäller ju att ha tilltro till den egna inbillningen, den egna intuitionen. Då finns det vissa frågor, t.ex. om färgen som kommer in ibland. Har du ansett att färgen hade nån särskild uttryckskraft? Tillför den något eller tycker du att färgen av en händelse hamnat där?
– Av en händelse, ja, sa Kjartan.
– Mycket av vad jag säger är just frågor, sa Göran. Annars tycker jag det är väldigt roligt att du kommit hit på klubben. För trots att du bara är från Norge, så är du som en främmande fågel ändå. En främmande fågel som har nån sorts tropik med dig på nåt sätt. Kanske mer i ateljén med alla dina former samlade omkring dig, än när du tar en enstaka sak i betraktande. Det är hela mängden som ger så mycket. Då tänker man, det här är ju en kille som har uplevat nånting inuti sig men inte fått riktig ordning på det ännu. Men det kommer säkert för du har ju en uttrycksvilja, oavbrutet, som är svår att tillgodose. Så det gäller att skynda sig och komma till ett ännu mera öppet resultat, som är förståeligt för ännu fler än bara några konstnärer. En liten bit här, en liten bit där, men sen kommer det nog. Det kan man vara säker på. För du är ju inte så gammal som du ser ut, du är ju en pojke med påhitt. Eller vad tror du om det?
- Detta var den mest fulländade förklaring eller belysning på mitt liv som konstnär jag fått, sa Kjartan. Ingen har sagt det
så här, om det tropiska. Och jag känner absolut inte att jag är färdig, utan jag är mer som en vulkan.
- Med käckhet kommer man långt, med fräckhet kommer man längre, var de nån som sjöng en gång, sa Kurt Simons. Det gäller kanske också med Kjartan som skickar räkningarna till Moderna Museet. Men hur var det när du tog in på Grand hotell och skickade bohaget till Moderna? Det tycker jag är
en kul grej.
- Jag hade ateljé på Bangårdsgatan vid Medborgarplatsen, men huset skulle rivas och jag blev vräkt, sa Kjartan. Jag ringde Frejs Express, det kom en jättelastbil och fem gubbar som jobbade i två dar. Vart ska vi åka? sa de. Till Moderna Museet! Och det gjorde de. Fram till gamla porten på Moderna. Det hade läckt ut så Pontus Hultén kom i dörren och frågade: ja, hej Kjartan! Jag hör du saknar ateljé, men jag har ett lager här nere i en bunker. Och vi gick dit. Jag accepterar ingen bunker, sa jag, för jag vill inte ha mina saker på ett lager utan jag vill ställa ut. Ja, vad ska vi göra då? sa han. Men under tiden, när vi kom tillbaks, hade gubbarna från Frejs Express självmant börjat bära in sakerna i museet. Framför Matisse’s Apollon collage ställde de kylskåp, rubbet av allting som fanns i ateljén. En jättepyramid, de jobbade som myror.
- Det är lite kosmiskt för jag hade ju aldrig bett om det, de gjorde det bara. Sedan ockuperade jag museet i fjorton dar. Men Kjartan, har du frågat Carlo Derkert om det här? sa värdinnorna. Tidningarna började komma. Det hette, Konstnären och hans likasinnade ockuperar Moderna Museet, för ett gäng Kjartanister kom troget klockan tio och satte sig på alla mina grejer. Innan hade jag planerat hela grejen och ringt till Grand hotell och sagt: goddag. Eg är Kjartan Slettemark, islandsk kunstner. Eg ska ha utställning på Moderna Museet. Jag skulle vilja ha en svit på Grand hotell. Ja, välkommen, sa de. Jag kom dit, efter 4-5 dagar började det stå i tidningarna om ockupationen av Moderna. Okej, jag kom tillbaka till Grand hotell, till de korrekta och vänliga människorna i receptionen. Nå, hur går ockupationen? sa de. Men inga problem, ingenting mer. Så räkningen slutade då hos Moderna, även för ockupationen. Kronofogden kom efter fjorton dar och när vi skulle göra en slutmanifestation med eleverna på Konstakademin, då var allting borta. Men jag finns ju kvar.
- Visst, vi tackar Kjartan, som så osedvanligt mänskligt bjudit på sig själv, sa Torkel Dahlstedt och gav Kjartan Dag Widmans husbok som tack.

Batte Sahlin:
T.v.: Georg Krallis, 1985.
T.h.: Luck van Eijsbergen, 1993.
Kjartan Slettemark, 2002.

– Detta var den mest fulländade förklaring eller belysning på mitt liv som konstnär jag fått, sa Kjartan. Ingen har sagt det
så här, om det tropiska. Och jag känner absolut inte att jag är färdig, utan jag är mer som en vulkan.
– Med käckhet kommer man långt, med fräckhet kommer man längre, var det nån som sjöng en gång, sa Kurt Simons. Det gäller kanske också med Kjartan som skickar räkningarna till Moderna Museet. Men hur var det när du tog in på Grand Hotel och skickade bohaget till Moderna? Det tycker jag är
en kul grej.
– Jag hade ateljé på Bangårdsgatan vid Medborgarplatsen, men huset skulle rivas och jag blev vräkt, sa Kjartan. Jag ringde Freys Express, det kom en jättelastbil och fem gubbar som jobbade i två dar. Vart ska vi åka? sa de. Till Moderna Museet! Och det gjorde de. Fram till gamla porten på Moderna. Det hade läckt
ut, så Pontus Hultén kom i dörren och frågade: Ja, hej Kjartan! Jag hör du saknar ateljé, men jag har ett lager här nere i en bunker. Och vi gick dit. Jag accepterar ingen bunker, sa jag, för jag vill inte ha mina saker på ett lager utan jag vill ställa ut. Ja, vad ska vi göra då, sa han. Men under tiden, när vi kom tillbaks, hade gubbarna från Freys Express självmant börjat bära in sakerna i museet. Framför Matisses Apollon collage ställde de kylskåp, rubbet av allting som fanns i ateljén. En jättepyramid, de jobbade som myror.
– Det är lite komiskt för jag hade ju aldrig bett om det,
de gjorde det bara. Sedan ockuperade jag museet i fjorton dar. Men Kjartan, har du frågat Carlo Derkert om det här? sa vär-dinnorna. Tidningarna började komma. Det hette, Konstnären och hans likasinnade ockuperar Moderna Museet, för ett gäng Kjartanister kom troget klockan tio och satte sig på alla mina grejer. Innan hade jag planerat hela grejen och ringt till Grand Hoteloch sagt: Goddag. Eg är Kjartan Slettemark, islandsk kunstner. Eg ska ha utställning på Moderna Museet. Jag skulle vilja ha en svit på Grand Hotel. Ja, välkommen, sa de. Jag kom dit, efter 4–5 dagar började det stå i tidningarna om ockupationen av Moderna. Okej, jag kom tillbaka till Grand Hotel, till de korrekta och vänliga människorna i receptionen. Nå, hur går ockupationen, sa de. Men inga problem, ingenting mer. Så räkningen slutade då hos Moderna, även för ockupationen. Kronofogden kom efter fjorton dar och när vi skulle göra en slutmanifestation med eleverna på Konstakademin, då var allting borta. Men jag finns ju kvar.
- Visst, vi tackar Kjartan, som så osedvanligt mänskligt bjudit på sig själv, sa Torkel Dahlstedt och gav Kjartan Dag Widmans husbok som tack.

Batte Sahlin:
T.v.: Björn Krestesen, 2002.
Bengt Landin, 1985.
T.h.: Lennart Forsberg, Ruben Heleander, 1985. Maurice Moberg.

KG Bejemarks gubbar – Gunnar Bråhammar
– Jag är inte säkert på om det är sant, men vi har gemensamt bestämt att det är sant, sa Gunnar, f.d. chef för Arkivmuseet i Lund som rest upp till Stockholm för att berätta om KG Bejemark. Här har vi honom. Han sitter bland gubbarna i ateljén på Glasbruksgatan. Sittandet är en viktig del i hans konst. Han övertog ateljén av Bror Marklund, som han hjälpte på 50-talet. Men han kommer från Ovansjö och Storvik och är son till en stationsmästare.
– Mitt liv började när jag var 27 år. Jag ville bli konstnär och köpte en färglåda, satte ljus i en flaska och skaffade en basker,
sa K G nere från träsket. Och i Storvik såg jag mer teater än
under hela min tid i Stockholm. Karin Kavli kom dit med lila krokodilmönstrade strumpor och var sexig.
– Han var en iakttagare men nu får det vara slut på det positiva. Vi skjuter in en ny bild, en negativbild av Siri Derkert skulpterad i lera, sa Gunnar.
– Så följde Konstfack och Mejan, Ulf Linde var där och talade, två unga män kom fram till honom. Jävla dösnack, sa de.
Du får två minuter på dig å pallra dig ut. En av dem var KG,
men det visste inte Linde som undvek honom ute på stan.
Sedan kommer de vikta plåtarna. Här sitter Ingegerd Möller. Sittande figurer i rostig plåt, varje vikning har en betydelse.
Det blev Figurer på Vårsalongen och De agerande på Samlaren.
– Där har du en skulptur som Bror Hjort gillade, sa K G. Gubbarna ska vara i gatuplanet och i naturlig storlek.
- Man kan gå in i gruppen och lyssna, skrev Bo Sylwan, och Linde skrev lysande recensioner om den speglade människan utan att veta vem personen K G var. När han fick stipendium 1960 for han till Sovjet i stället för till Italien eller Frankrike, sa Gunnar.
- Ryssarna bryr sig om sina monument, de använder dem som sittplats eller som bakgrund på amatörfotografier, sa K G B.
- Det här är höjdpunkten, KAOS, skulpturen i Kungsträdgården 1965. Den gick till Gränges, sa Gunnar.
- 20 meter, sa K G.
- Sakrala tecken, skulpturer som tecken. Tecknet för Greta Garbo med den kamelaktiga gången, i full språng framåt. Nu finns den i Lunds arkivmuseum, sa Gunnar. Mina platta trälemmar längtar så efter den långe intendenten på Arkivmuseum i Lund. Snälla skulptören, skicka mig snarast till Lund som du lovade mellan två klunkar whisky, undertecknat Greta, skrev jag till K G.
- Det gick åt mycket whisky, tiggarbrevet sitter i ateljén, kopian av skulpturen står på Moderna, sa K G.
- Fordon på Eriksbergsplan som tog med allt från snäckformer och kopparklot till mobiler och hjul, sa Gunnar. Den hade deformerats av ligister och K G fick hjälp av förbipasserande att bocka den rätt. Då kom polisen, östermalmspiketen, och hakade in honom. Vad säger han? Han säger det är han som har gjort skulpturen. Ta med honom till stationen, sa piketchefen.
- Hasse Alfredson hade tre önskemål rörande skulpturen av
Sveriges roligaste karl. 1. Gör en skulptur med avtagbart huvud. 2. Gör honom i smör, och 3. Sänk ner honom i Öresund så att dykarna har något att titta på. Efter många vändor blev det Nybroplan. Sedan blev det mera trä, polykroma figurer i trä och brons. Ferlin och Taube, och Ferlin igen. Det där med sittandet i Filipstad, här sitter Ferlin på parkbänken vid Klarabergsgatan.
Titta på  öronen!
- Öronen växte på honom, sa K G. Som när jag gjorde Jones. Men hade han verkligen så stor näsa, sa man. Han har växt i den, sa jag. Fast Tage Danielsson fick faktiskt för långa ben,
jag förstår inte att jag inte ändrade dem.
- Olle Olsson står där och målar, sa Gunnar. Torsten Bergmark, Åke Pallarp, P O Ultvedt. Där är Sven Jerring och Gunder Hägg som bytte kläder dagen till ära. Blir det bra så här? sa han. Skulpturer av så kallade kulturpersonligheter, de som inte är med är inga kulturpersonligheter. Men Picasso sitter i sin stol.
- IKEA sålde stolen, det gick sämre med förslaget till monument vid Kungens kurva över ett bilmissöde 1946, sa K G. Kung
Gustav V sticker ut huvet, chaufförn står givakt, bilen har kört
i diket. Det hade varit ett fint monument vid Kungens kurva
men det blev aldrig av.
- Du köpte målarlåda när du var 27, men vad hände sedan? sa Björn Blomberg
- Jag började med att sälja Fords foder och Falu rödfärg, sedan blev jag gårdamålare, sa K G. Jag frågade torparna vad traktens storbonn hette och for dit. Nu har alla köpt målningar av din gård, sa jag. Ja, då ska jag också ha en, sa storbonn. Sedan for jag ut till torparna. Nu har storbonn köpt min målning, sa jag. Då ska vi också ha en, sa de. Sedan gick jag en ABC-kurs i teckning. Sänd in ett marinmotiv, stod det i broschyren, men jag bodde ju i inlandet. Men på bion visade de Titanics undergång. Där fanns en kuliss med björkar och jag ordnade så att vi kunde se filmen bakom duken. Vi såg filmen bakifrån, sedan började vi ta betalt. Till slut blev det så mycket folk så vi tog över biljetterna.
- När var den lyckligaste dagen i ditt konstnärliga liv? frågade Thomas Qvarsebo.
- När  jag kom in på akademin, sa K G. Det var en seger oavsett om man lärde sig något eller ej. Jag mötte Otte Sköld när jag bar Bror Hjorts huvud gjort av hopspikade träbitar till elevutställningen. Ska inte konstnären ta av emballaget så man får se, sa han.
På elevutställningen stod Bror Hjort och Bror Marklund framför huvet. Vi står här och tittar, sa Marklund. Det kan vem fan som helst ha snickrat ihop, sa Bror Hjort. Men han kanske inte vill, sa Marklund. Det här med konstlivet är svårt, men jag tror inte på det längre.

Batte Sahlin:
T.v.: José Samson, 1993.
Gunnar Bråhammar,
KG Bejemark, 1994.
Peter Dahl:
T.h.: KG Bejemark, 1994.

– Där har du en skulptur som Bror Hjort gillade, sa KG. Gubbarna ska vara i gatuplanet och i naturlig storlek.
– Man kan gå in i gruppen och lyssna, skrev Bo Sylwan, och Linde skrev lysande recensioner om den speglade människan utan att veta vem personen KG var. När han fick stipendium 1960 for han till Sovjet i stället för till Italien eller Frankrike, sa Gunnar.
– Ryssarna bryr sig om sina monument, de använder dem som sittplats eller som bakgrund på amatörfotografier, sa KG.
– Det här är höjdpunkten, KAOS, skulpturen i Kungsträdgården 1965. Den gick till Gränges, sa Gunnar.
– 20 meter, sa KG.
– Sakrala tecken, skulpturer som tecken. Tecknet för Greta Garbo med den kamelaktiga gången, i full språng framåt. Nu finns den i Arkivmuseet i Lund, sa Gunnar. Mina platta trälemmar längtar så efter den långe intendenten på Arkivmuseet. Snälla skulptören, skicka mig snarast till Lund som du lovade mellan två klunkar whisky, undertecknat Greta, skrev jag till KG.
– Det gick åt mycket whisky, tiggarbrevet sitter i ateljén, kopian av skulpturen står på Moderna, sa KG.
- Fordon på Eriksbergsplan som tog med allt från snäckformer och kopparklot till mobiler och hjul, sa Gunnar. Den hade deformerats av ligister och K G fick hjälp av förbipasserande att bocka den rätt. Då kom polisen, östermalmspiketen, och hakade in honom. Vad säger han? Han säger det är han som har gjort skulpturen. Ta med honom till stationen, sa piketchefen.
- Hasse Alfredson hade tre önskemål rörande skulpturen av
Sveriges roligaste karl. 1. Gör en skulptur med avtagbart huvud. 2. Gör honom i smör, och 3. Sänk ner honom i Öresund så att dykarna har något att titta på. Efter många vändor blev det Nybroplan. Sedan blev det mera trä, polykroma figurer i trä och brons. Ferlin och Taube, och Ferlin igen. Det där med sittandet i Filipstad, här sitter Ferlin på parkbänken vid Klarabergsgatan.
Titta på  öronen!
- Öronen växte på honom, sa K G. Som när jag gjorde Jones. Men hade han verkligen så stor näsa, sa man. Han har växt i den, sa jag. Fast Tage Danielsson fick faktiskt för långa ben,
jag förstår inte att jag inte ändrade dem.
- Olle Olsson står där och målar, sa Gunnar. Torsten Bergmark, Åke Pallarp, P O Ultvedt. Där är Sven Jerring och Gunder Hägg som bytte kläder dagen till ära. Blir det bra så här? sa han. Skulpturer av så kallade kulturpersonligheter, de som inte är med är inga kulturpersonligheter. Men Picasso sitter i sin stol.
- IKEA sålde stolen, det gick sämre med förslaget till monument vid Kungens kurva över ett bilmissöde 1946, sa K G. Kung
Gustav V sticker ut huvet, chaufförn står givakt, bilen har kört
i diket. Det hade varit ett fint monument vid Kungens kurva
men det blev aldrig av.
- Du köpte målarlåda när du var 27, men vad hände sedan? sa Björn Blomberg
- Jag började med att sälja Fords foder och Falu rödfärg, sedan blev jag gårdamålare, sa K G. Jag frågade torparna vad traktens storbonn hette och for dit. Nu har alla köpt målningar av din gård, sa jag. Ja, då ska jag också ha en, sa storbonn. Sedan for jag ut till torparna. Nu har storbonn köpt min målning, sa jag. Då ska vi också ha en, sa de. Sedan gick jag en ABC-kurs i teckning. Sänd in ett marinmotiv, stod det i broschyren, men jag bodde ju i inlandet. Men på bion visade de Titanics undergång. Där fanns en kuliss med björkar och jag ordnade så att vi kunde se filmen bakom duken. Vi såg filmen bakifrån, sedan började vi ta betalt. Till slut blev det så mycket folk så vi tog över biljetterna.
- När var den lyckligaste dagen i ditt konstnärliga liv? frågade Thomas Qvarsebo.
- När  jag kom in på akademin, sa K G. Det var en seger oavsett om man lärde sig något eller ej. Jag mötte Otte Sköld när jag bar Bror Hjorts huvud gjort av hopspikade träbitar till elevutställningen. Ska inte konstnären ta av emballaget så man får se, sa han.
På elevutställningen stod Bror Hjort och Bror Marklund framför huvet. Vi står här och tittar, sa Marklund. Det kan vem fan som helst ha snickrat ihop, sa Bror Hjort. Men han kanske inte vill, sa Marklund. Det här med konstlivet är svårt, men jag tror inte på det längre.

Ryno Friberg:
T.v.: Gunnar Gevius, Göran Nilsson,
Lennart Rodhe, 1977.
T.h.: William.fl.eetwood, Holger Blom,
Björn Jonson, Björne Selder,
Linus Linné m.fl., 1978.

– Fordon på Eriksbergsplan som tog med allt från snäckformer och kopparklot till mobiler och hjul, sa Gunnar. Den hade deformerats av ligister och KG fick hjälp av förbipasserande att bocka den rätt. Då kom polisen, östermalmspiketen, och hakade in honom. Vad säger han? Han säger det är han som har gjort skulpturen. Ta med honom till stationen, sa piketchefen.
– Hasse Alfredson hade tre önskemål rörande skulpturen av
Sveriges roligaste karl. 1. Gör en skulptur med avtagbart huvud. 2. Gör honom i smör, och 3. Sänk ner honom i Öresund så att dykarna har något att titta på. Efter många vändor blev det Nybroplan. Sedan blev det mera trä, polykroma figurer i trä och brons. Ferlin och Taube, och Ferlin igen. Det där med sittandet i Filipstad, här sitter Ferlin på parkbänken vid Klarabergsgatan.
Titta på öronen!
– Öronen växte på honom, sa KG. Som när jag gjorde Jones. Men hade han verkligen så stor näsa, sa man. Han har växt i den, sa jag. Fast Tage Danielsson fick faktiskt för långa ben, jag förstår inte att jag inte ändrade dem.
- Olle Olsson står där och målar, sa Gunnar. Torsten Bergmark, Åke Pallarp, P O Ultvedt. Där är Sven Jerring och Gunder Hägg som bytte kläder dagen till ära. Blir det bra så här? sa han. Skulpturer av så kallade kulturpersonligheter, de som inte är med är inga kulturpersonligheter. Men Picasso sitter i sin stol.
- IKEA sålde stolen, det gick sämre med förslaget till monument vid Kungens kurva över ett bilmissöde 1946, sa K G. Kung
Gustav V sticker ut huvet, chaufförn står givakt, bilen har kört
i diket. Det hade varit ett fint monument vid Kungens kurva
men det blev aldrig av.
- Du köpte målarlåda när du var 27, men vad hände sedan? sa Björn Blomberg
- Jag började med att sälja Fords foder och Falu rödfärg, sedan blev jag gårdamålare, sa K G. Jag frågade torparna vad traktens storbonn hette och for dit. Nu har alla köpt målningar av din gård, sa jag. Ja, då ska jag också ha en, sa storbonn. Sedan for jag ut till torparna. Nu har storbonn köpt min målning, sa jag. Då ska vi också ha en, sa de. Sedan gick jag en ABC-kurs i teckning. Sänd in ett marinmotiv, stod det i broschyren, men jag bodde ju i inlandet. Men på bion visade de Titanics undergång. Där fanns en kuliss med björkar och jag ordnade så att vi kunde se filmen bakom duken. Vi såg filmen bakifrån, sedan började vi ta betalt. Till slut blev det så mycket folk så vi tog över biljetterna.
- När var den lyckligaste dagen i ditt konstnärliga liv? frågade Thomas Qvarsebo.
- När  jag kom in på akademin, sa K G. Det var en seger oavsett om man lärde sig något eller ej. Jag mötte Otte Sköld när jag bar Bror Hjorts huvud gjort av hopspikade träbitar till elevutställningen. Ska inte konstnären ta av emballaget så man får se, sa han.
På elevutställningen stod Bror Hjort och Bror Marklund framför huvet. Vi står här och tittar, sa Marklund. Det kan vem fan som helst ha snickrat ihop, sa Bror Hjort. Men han kanske inte vill, sa Marklund. Det här med konstlivet är svårt, men jag tror inte på det längre.

Hans Alfredson:
T.v.: Teckning, 1973.
Erik Cedervall:
T.h.: Poul Ströyer, Hans Alfredson, 1973.

– Olle Olsson står där och målar, sa Gunnar. Torsten Bergmark, Åke Pallarp, P O Ultvedt. Där är Sven Jerring och Gunder Hägg som bytte kläder dagen till ära. Blir det bra så här? sa han. Skulpturer av så kallade kulturpersonligheter, de som inte är med är inga kulturpersonligheter. Men Picasso sitter i sin stol.
– Ikea sålde stolen, det gick sämre med förslaget till monument vid Kungens kurva över ett bilmissöde 1946, sa KG. Kung
Gustav V sticker ut huvet, chaufförn står givakt, bilen har kört
i diket. Det hade varit ett fint monument vid Kungens kurva
men det blev aldrig av.
- Du köpte målarlåda när du var 27, men vad hände sedan? sa Björn Blomberg
- Jag började med att sälja Fords foder och Falu rödfärg, sedan blev jag gårdamålare, sa K G. Jag frågade torparna vad traktens storbonn hette och for dit. Nu har alla köpt målningar av din gård, sa jag. Ja, då ska jag också ha en, sa storbonn. Sedan for jag ut till torparna. Nu har storbonn köpt min målning, sa jag. Då ska vi också ha en, sa de. Sedan gick jag en ABC-kurs i teckning. Sänd in ett marinmotiv, stod det i broschyren, men jag bodde ju i inlandet. Men på bion visade de Titanics undergång. Där fanns en kuliss med björkar och jag ordnade så att vi kunde se filmen bakom duken. Vi såg filmen bakifrån, sedan började vi ta betalt. Till slut blev det så mycket folk så vi tog över biljetterna.
- När var den lyckligaste dagen i ditt konstnärliga liv? frågade Thomas Qvarsebo.
- När  jag kom in på akademin, sa K G. Det var en seger oavsett om man lärde sig något eller ej. Jag mötte Otte Sköld när jag bar Bror Hjorts huvud gjort av hopspikade träbitar till elevutställningen. Ska inte konstnären ta av emballaget så man får se, sa han.
På elevutställningen stod Bror Hjort och Bror Marklund framför huvet. Vi står här och tittar, sa Marklund. Det kan vem fan som helst ha snickrat ihop, sa Bror Hjort. Men han kanske inte vill, sa Marklund. Det här med konstlivet är svårt, men jag tror inte på det längre.

Torkel Dahlstedt:
T.v.: Matti Nurmi, Ruben Heleander,
Kevork Zabounian.
T.h.: Thomas Qvarsebo, Anders Palmius.

– Du köpte målarlåda när du var 27, men vad hände sedan?
sa Björn Blomberg
– Jag började med att sälja Fords foder och Falu rödfärg, sedan blev jag gårdamålare, sa KG. Jag frågade torparna vad traktens storbonn hette och for dit. Nu har alla köpt målningar av din gård, sa jag. Ja, då ska jag också ha en, sa storbonn. Sedan for jag ut till torparna. Nu har storbonn köpt min målning, sa jag. Då ska vi också ha en, sa de. Sedan gick jag en ABC-kurs i teckning. Sänd in ett marinmotiv, stod det i broschyren, men jag bodde ju
i inlandet. Men på bion visade de Titanics undergång. Där fanns en kuliss med björkar och jag ordnade så att vi kunde se filmen bakom duken. Vi såg filmen bakifrån, sedan började vi ta betalt. Till slut blev det så mycket folk så vi tog över biljetterna.
– När var den lyckligaste dagen i ditt konstnärliga liv? frågade Thomas Qvarsebo.
– När jag kom in på Akademin, sa KG. Det var en seger oavsett om man lärde sig något eller ej. Jag mötte Otte Sköld när jag bar Bror Hjorts huvud gjort av hopspikade träbitar till elevutställningen. Ska inte konstnären ta av emballaget så man får se, sa han.
På elevutställningen stod Bror Hjort och Bror Marklund framför huvet. Vi står här och tittar, sa Marklund. Det kan vem fan som helst ha snickrat ihop, sa Bror Hjort. Men han kanske inte vill,
sa Marklund. Det här med konstlivet är svårt, men jag tror inte på det längre.

KG Bejemark:
T.v.: Nils Ferlin - gåva till Klubben.
Lars Isacson:
T.v.: Gunnar Olsson.
T.h.: Ruben Heleander m.fl.

Asmund Arle, skulptör –  Viveca Wessel
– Jag är rektor på Gerlesborgsskolan sedan fjorton år. Farfars far, konstnärshusbyggare Ludvig Peterson, sitter däruppe på porträttet och tittar ner på mig, och jag ska tala om Asmund Arle,
sa Viveca Wessel. Asmund från Nils Holgersson-trakter. Västra Klagstorp i Skåne. En liten bondgård. Pappan som ville bli präst, någon riktigt bra bonde blev han aldrig. Asmund fick stiga upp tidigt och ta ansvar för djur och syskon. Men småbruk på 30-talet var svårt, det blev konkurs och flytt till Malmö där Asmund började på Skånska målarskolan.
– Asmund var färgblind, men det är ju många målare. Skulptur och teckning blev hans uttryck. Han reste till Stockholm och sökte upp Nils Möllerberg från skånsk fruktodlarfamilj. Han sök-te till Mejan men kom inte in. Sök upp Lena Börjesons skola på Fjällgatan, sa Grate. Lena som drivit Maison Watteau i Paris
i sexton år med bland andra Despiau som lärare. När han sökte igen kom han in. Studerade och bar ut post tre gånger om dagen. Lite tankspritt, med löskokta ägg i postväskan.
- Han träffade Marja Rydebeck. De for till Paris och sökte upp Liss och Britta Reich-Eriksson på La Ruche, med slakteriet Abbatoir som granne. Klappret av hästar, svin och oxar och slaktare med halmklädda tofflor med blod. En Asmundvärld där har han säkert kunde ha producerat en hel del. Sedan Villiers-le-Bel och de första djurskulpturerna. Zadkine, Giacometti m.fl. arbetade
abstrakt, Liss och Asmund sökte inte abstraktionen för sakens egen skull. Ett stökande och bökande i diskussionen, skrev Liss Eriksson om samtalen om abstraktion, natur och l’espace, det genombrutna rummet.
- Kristus för Staffans kyrka i Gävle höggs från en 600 kg fransk ekstock i första ateljén i Blackeberg. Det blev diskussioner med det prästerliga etablissemanget men skulpturen kom på plats, den enda kyrkliga. Talande tecken i Kiruna, sju meter hög, mottogs kritiskt av lokalbefolkningen. Kvinnan är för mager, renen en skansenren, dålig reklam, sa man. Men numera är den en symbol för Norrland. Så dog Marja och Asmund hade svårt att hämta sig.
- Förslaget till Sergels torg, en lutande pelare med mänsklig figur som motvikt. Bitte Jonason har sett det, sa Viveca.
- Jag tänker på det ofta, sa Bitte.
- Ej tekniskt genomförbart, skrev juryn. Det stod inget i tävlingsprogrammet om konstruktionsritningar, skrev Asmund, som ändå visste att skulpturen höll. 1961 blev han professor, 62 träffade han Lizzie på en akademifest. Sedan var de alltid tillsammans, i 27 år, sa Viveka.
- Undervisningen och Arles estetiska strävan. Två professorer, Asmund och Jones, kallades vid för- respektive efternam. Eleverna tvingades välja men hade tillgång till bägge. Asmund var en närmare kontakt och deltog inte mycket i diskussionerna om omvandlingen på skolan. Kontakterna, resorna, modellerna var viktigast, inte minst djurmodeller. En brevväxling från 64 finns kvar. Modellerna var två höns av Plymouth Rock ras. Två timmar som eftermiddagsmodell. Asmund kom på kant med direktionen som hade synpunkter på djurmodeller. De femton kronor per höns och tio för transport jag erbjudes i stället för begärd taxiersättning på åttiofem avstår jag ifrån, skrev Asmund som blev förbannad. Färdvägen från Ekerö till Skeppsholmen finns exakt angiven. Byråkratin var inte hans bord. Han tog hem hönsen. Den ena blev biten av en räv, men Asmund sydde ihop henne och hon värpte ett ägg dagen efter.
- I slutet av 60-talet bjöd Lizzie och Asmund en ung kille på lunch, det tog sin tid att fatta, sa Thomas Qvarsebo.
- Minnesbilder, sa Bitte Jonason. Hästen Flingan kom från Skansen varje morgon och stod kontrapost perfekt bakifrån. Getterna som rörde sig hela tiden. Det värsta var kalkonen, en broilerkalkon. Den hade börjat fråga efter oss. När man lyfte upp den var den som en vattenballong. Och resan till London och Stonehenge. Vi reste ända till London för att titta på stenar.
- London! Läraren hade en svår situation, sa Thomas Qvarsebo. En elev åkte dit för fylleri och hamnade i finkan. Ni tror mig inte men det var vår skattmästare Jens Tydén, och Asmund löste ut honom.
- Som straff fick jag dela rum med Asmund, sa Jens. Asmund sov inte, han skrek och led och kved. En oerhörd livskamp.
- Jag råkade bli inbjuden till den där Sergelfesten, sa Ruben Heleander. Den var häftig för de som drack och Asmund drack. För mycket. Asmund kom tillbaka från toaletten med frackskjortan utanför brallorna. Kungen gick fram. Är det svårt att va kung, sa Asmund. Det var något tragiskt med Asmund. Skåne med stora gods och små gårdar. Pappan som inte ville arbeta, sonen fick för stort ansvar. Han fick inte leva ut. Det tyngde honom hela livet. Det här sättet att driva formen ända ut, han var en orolig människa.
- Asmund vred sin mustasch, sa Lena Lervik. För en ung flicka, 26 år. Det var oceaner mellan en ung flicka som jag och Asmund, professor, och man. Nu förstår jag att det var något annat. Han var en människa, han hade problem som vi. Han var precis som vi tjejer. Jag fick två uppdrag och fick göra riktiga jobb. Och jag minns de där festerna. När vi som var så förskräckligt fattiga kom hem till detta bord. Massor av mat, massor av vin. Och Lizzie! Hon och Asmund var en institution för oss.
- Min kontakt, sa Georg Suttner, Jag kände Lizzie sedan barndomstiden. När Asmund var professor, särskilt när Lizzie fick bestämma, kände han sig avslappnad och glad. Jag fick för mig att han var ganska opraktisk. På Valand skulle han visa underlaget, den här ståltrådsstommen. Han tog för sig ordentligt och rev upp hela kinden och fick åka till Sahlgrenska med Lizzie.
- Han packade en skulpturskiss i gips med figurer till en tävling, sände den från Frankrike i en låda, ställde figurerna på en tidning, sa Viveca. När den kom fram till Sverige var den bara smulor och fragment. Armeringstrådarna var kvar och Jones och Liss fogade samman fragmenten. De höll på i timmar. När det blev för
mycket Jones tog Liss vid.
- Asmund, sa Lars Rolf. Att samla en så oerhörd publik här. När man tänker på Asmund faller man i gråt, brukar Sture Collin säga. Han är ju nästan levande för oss. Man kan nästan ta på hans fågelskådarblick.
- Viveca får Kajs bordteckningsbok, sa Thomas, Håkan Bull tog Asmunds skulpturer som stått utställda i salen och for hem till Lizzie som varit förhindrad att komma på grund av hälsoskäl.

Eric Linné:
T.v.: Karl-Erik Forsberg,
Förslag till nya förslag, 1955.
T.h.: Erik Prytz, 1956.
Hasse Erikson:
T.h.: Trappan, 1988.

– Han träffade Marja Rydebeck. De for till Paris och sökte upp Liss och Britta Reich-Eriksson på La Ruche, med slakteriet Abbatoir som granne. Klappret av hästar, svin och oxar och slaktare med halmklädda tofflor med blod. En Asmundvärld där han säkert kunde ha producerat en hel del. Sedan Villiers-le-Bel och de första djurskulpturerna. Zadkine, Giacometti m.fl. arbetade abstrakt, Liss och Asmund sökte inte abstraktionen för sakens egen skull. Ett stökande och bökande i diskussionen, skrev Liss Eriksson om samtalen om abstraktion, natur och l’espace,
det genombrutna rummet.
– Kristus för Staffans kyrka i Gävle höggs från en 600 kg fransk ekstock i första ateljén i Blackeberg. Det blev diskussioner med det prästerliga etablissemanget men skulpturen kom på plats, den enda kyrkliga. Talande tecken i Kiruna, sju meter hög,
mottogs kritiskt av lokalbefolkningen. Kvinnan är för mager, renen en skansenren, dålig reklam, sa man. Men numera är den en symbol för Norrland. Så dog Marja och Asmund hade svårt att hämta sig.
– Förslaget till Sergels torg, en lutande pelare med mänsklig figur som motvikt. Bitte Jonason har sett det, sa Viveca.
– Jag tänker på det ofta, sa Bitte.
– Ej tekniskt genomförbart, skrev juryn. Det stod inget i tävlingsprogrammet om konstruktionsritningar, skrev Asmund,
som ändå visste att skulpturen höll. 1961 blev han professor,
-62 träffade han Lizzie på en akademifest. Sedan var de alltid
tillsammans, i 27 år, sa Viveca.
- Undervisningen och Arles estetiska strävan. Två professorer, Asmund och Jones, kallades vid för- respektive efternam. Eleverna tvingades välja men hade tillgång till bägge. Asmund var en närmare kontakt och deltog inte mycket i diskussionerna om omvandlingen på skolan. Kontakterna, resorna, modellerna var viktigast, inte minst djurmodeller. En brevväxling från 64 finns kvar. Modellerna var två höns av Plymouth Rock ras. Två timmar som eftermiddagsmodell. Asmund kom på kant med direktionen som hade synpunkter på djurmodeller. De femton kronor per höns och tio för transport jag erbjudes i stället för begärd taxiersättning på åttiofem avstår jag ifrån, skrev Asmund som blev förbannad. Färdvägen från Ekerö till Skeppsholmen finns exakt angiven. Byråkratin var inte hans bord. Han tog hem hönsen. Den ena blev biten av en räv, men Asmund sydde ihop henne och hon värpte ett ägg dagen efter.
- I slutet av 60-talet bjöd Lizzie och Asmund en ung kille på lunch, det tog sin tid att fatta, sa Thomas Qvarsebo.
- Minnesbilder, sa Bitte Jonason. Hästen Flingan kom från Skansen varje morgon och stod kontrapost perfekt bakifrån. Getterna som rörde sig hela tiden. Det värsta var kalkonen, en broilerkalkon. Den hade börjat fråga efter oss. När man lyfte upp den var den som en vattenballong. Och resan till London och Stonehenge. Vi reste ända till London för att titta på stenar.
- London! Läraren hade en svår situation, sa Thomas Qvarsebo. En elev åkte dit för fylleri och hamnade i finkan. Ni tror mig inte men det var vår skattmästare Jens Tydén, och Asmund löste ut honom.
- Som straff fick jag dela rum med Asmund, sa Jens. Asmund sov inte, han skrek och led och kved. En oerhörd livskamp.
- Jag råkade bli inbjuden till den där Sergelfesten, sa Ruben Heleander. Den var häftig för de som drack och Asmund drack. För mycket. Asmund kom tillbaka från toaletten med frackskjortan utanför brallorna. Kungen gick fram. Är det svårt att va kung, sa Asmund. Det var något tragiskt med Asmund. Skåne med stora gods och små gårdar. Pappan som inte ville arbeta, sonen fick för stort ansvar. Han fick inte leva ut. Det tyngde honom hela livet. Det här sättet att driva formen ända ut, han var en orolig människa.
- Asmund vred sin mustasch, sa Lena Lervik. För en ung flicka, 26 år. Det var oceaner mellan en ung flicka som jag och Asmund, professor, och man. Nu förstår jag att det var något annat. Han var en människa, han hade problem som vi. Han var precis som vi tjejer. Jag fick två uppdrag och fick göra riktiga jobb. Och jag minns de där festerna. När vi som var så förskräckligt fattiga kom hem till detta bord. Massor av mat, massor av vin. Och Lizzie! Hon och Asmund var en institution för oss.
- Min kontakt, sa Georg Suttner, Jag kände Lizzie sedan barndomstiden. När Asmund var professor, särskilt när Lizzie fick bestämma, kände han sig avslappnad och glad. Jag fick för mig att han var ganska opraktisk. På Valand skulle han visa underlaget, den här ståltrådsstommen. Han tog för sig ordentligt och rev upp hela kinden och fick åka till Sahlgrenska med Lizzie.
- Han packade en skulpturskiss i gips med figurer till en tävling, sände den från Frankrike i en låda, ställde figurerna på en tidning, sa Viveca. När den kom fram till Sverige var den bara smulor och fragment. Armeringstrådarna var kvar och Jones och Liss fogade samman fragmenten. De höll på i timmar. När det blev för
mycket Jones tog Liss vid.
- Asmund, sa Lars Rolf. Att samla en så oerhörd publik här. När man tänker på Asmund faller man i gråt, brukar Sture Collin säga. Han är ju nästan levande för oss. Man kan nästan ta på hans fågelskådarblick.
- Viveca får Kajs bordteckningsbok, sa Thomas, Håkan Bull tog Asmunds skulpturer som stått utställda i salen och for hem till Lizzie som varit förhindrad att komma på grund av hälsoskäl.

Sam Westerholm:
T.v.: Pär Nordlander,
Göran Lager m.fl., 1999.
T.h.: Jordi Arkös föredrag
på gott och ont, 1999.

– Undervisningen och Arles estetiska strävan. Två professorer, Asmund och Jones, kallades vid för- respektive efternamn. Eleverna tvingades välja men hade tillgång till bägge. Asmund var en närmare kontakt och deltog inte mycket i diskussionerna om omvandlingen på skolan. Kontakterna, resorna, modellerna var viktigast, inte minst djurmodeller. En brevväxling från -64 finns kvar. Modellerna var två höns av Plymouth Rock ras. Två timmar som eftermiddagsmodell. Asmund kom på kant med direktionen som hade synpunkter på djurmodeller. De femton kronor per höns och tio för transport jag erbjudes i stället för begärd taxiersättning på åttiofem avstår jag ifrån, skrev Asmund som blev förbannad. Färdvägen från Ekerö till Skeppsholmen finns exakt angiven. Byråkratin var inte hans bord. Han tog hem hönsen. Den ena blev biten av en räv,
men Asmund sydde ihop henne och hon värpte ett ägg dagen efter.
– I slutet av 60-talet bjöd Lizzie och Asmund en ung kille på lunch, det tog sin tid att fatta, sa Thomas Qvarsebo.
– Minnesbilder, sa Bitte Jonason. Hästen Flingan kom från Skansen varje morgon och stod kontrapost perfekt bakifrån. Getterna som rörde sig hela tiden. Det värsta var kalkonen, en broilerkalkon. Den hade börjat fråga efter oss. När man lyfte upp den var den som en vattenballong. Och resan till London och Stonehenge. Vi reste ända till London för att titta på stenar.
– London! Läraren hade en svår situation, sa Thomas Qvarsebo. En elev åkte dit för fylleri och hamnade i finkan. Ni tror mig
inte men det var vår skattmästare Jens Tydén, och Asmund löste ut honom.
- Som straff fick jag dela rum med Asmund, sa Jens. Asmund sov inte, han skrek och led och kved. En oerhörd livskamp.
- Jag råkade bli inbjuden till den där Sergelfesten, sa Ruben Heleander. Den var häftig för de som drack och Asmund drack. För mycket. Asmund kom tillbaka från toaletten med frackskjortan utanför brallorna. Kungen gick fram. Är det svårt att va kung, sa Asmund. Det var något tragiskt med Asmund. Skåne med stora gods och små gårdar. Pappan som inte ville arbeta, sonen fick för stort ansvar. Han fick inte leva ut. Det tyngde honom hela livet. Det här sättet att driva formen ända ut, han var en orolig människa.
- Asmund vred sin mustasch, sa Lena Lervik. För en ung flicka, 26 år. Det var oceaner mellan en ung flicka som jag och Asmund, professor, och man. Nu förstår jag att det var något annat. Han var en människa, han hade problem som vi. Han var precis som vi tjejer. Jag fick två uppdrag och fick göra riktiga jobb. Och jag minns de där festerna. När vi som var så förskräckligt fattiga kom hem till detta bord. Massor av mat, massor av vin. Och Lizzie! Hon och Asmund var en institution för oss.
- Min kontakt, sa Georg Suttner, Jag kände Lizzie sedan barndomstiden. När Asmund var professor, särskilt när Lizzie fick bestämma, kände han sig avslappnad och glad. Jag fick för mig att han var ganska opraktisk. På Valand skulle han visa underlaget, den här ståltrådsstommen. Han tog för sig ordentligt och rev upp hela kinden och fick åka till Sahlgrenska med Lizzie.
- Han packade en skulpturskiss i gips med figurer till en tävling, sände den från Frankrike i en låda, ställde figurerna på en tidning, sa Viveca. När den kom fram till Sverige var den bara smulor och fragment. Armeringstrådarna var kvar och Jones och Liss fogade samman fragmenten. De höll på i timmar. När det blev för
mycket Jones tog Liss vid.
- Asmund, sa Lars Rolf. Att samla en så oerhörd publik här. När man tänker på Asmund faller man i gråt, brukar Sture Collin säga. Han är ju nästan levande för oss. Man kan nästan ta på hans fågelskådarblick.
- Viveca får Kajs bordteckningsbok, sa Thomas, Håkan Bull tog Asmunds skulpturer som stått utställda i salen och for hem till Lizzie som varit förhindrad att komma på grund av hälsoskäl.

Birger Forsberg:
T.v.: Om Asmund Arle, 1996.
T.h.: Fårskalle, 2003.

– Som straff fick jag dela rum med Asmund, sa Jens. Asmund sov inte, han skrek och led och kved. En oerhörd livskamp.
– Jag råkade bli inbjuden till den där Sergelfesten, sa Ruben Heleander. Den var häftig för de som drack och Asmund drack. För mycket. Asmund kom tillbaka från toaletten med frackskjortan utanför brallorna. Kungen gick fram. Är det svårt att
va kung, sa Asmund. Det var något tragiskt med Asmund.
Skåne med stora gods och små gårdar. Pappan som inte ville arbeta, sonen fick för stort ansvar. Han fick inte leva ut.
Det tyngde honom hela livet. Det här sättet att driva formen ända ut, han var en orolig människa.
– Asmund vred sin mustasch, sa Lena Lervik. För en ung flicka, 26 år. Det var oceaner mellan en ung flicka som jag och Asmund, professor och man. Nu förstår jag att det var något annat. Han var en människa, han hade problem som vi. Han var precis som vi tjejer. Jag fick två uppdrag och fick göra riktiga jobb. Och jag minns de där festerna. När vi som var så förskräckligt fattiga kom hem till detta bord. Massor av mat, massor av vin. Och Lizzie! Hon och Asmund var en institution för oss.
- Min kontakt, sa Georg Suttner, Jag kände Lizzie sedan barndomstiden. När Asmund var professor, särskilt när Lizzie fick bestämma, kände han sig avslappnad och glad. Jag fick för mig att han var ganska opraktisk. På Valand skulle han visa underlaget, den här ståltrådsstommen. Han tog för sig ordentligt och rev upp hela kinden och fick åka till Sahlgrenska med Lizzie.
- Han packade en skulpturskiss i gips med figurer till en tävling, sände den från Frankrike i en låda, ställde figurerna på en tidning, sa Viveca. När den kom fram till Sverige var den bara smulor och fragment. Armeringstrådarna var kvar och Jones och Liss fogade samman fragmenten. De höll på i timmar. När det blev för
mycket Jones tog Liss vid.
- Asmund, sa Lars Rolf. Att samla en så oerhörd publik här. När man tänker på Asmund faller man i gråt, brukar Sture Collin säga. Han är ju nästan levande för oss. Man kan nästan ta på hans fågelskådarblick.
- Viveca får Kajs bordteckningsbok, sa Thomas, Håkan Bull tog Asmunds skulpturer som stått utställda i salen och for hem till Lizzie som varit förhindrad att komma på grund av hälsoskäl.

Sam Westerholm:
T.v.: Asmundföredraget:
Svenerik Jakobsson m.fl.
T.h.: Jens Tydén, Georg Suttner m.fl., 1996.

Batte Sahlin:
T.v.: Georg Suttner, 2005.
Per Werle, 2005.
T.h.: Hans Enflo, Gösta Salén, 2001.

– Min kontakt, sa Georg Suttner, Jag kände Lizzie sedan barndomstiden. När Asmund var professor, särskilt när Lizzie fick bestämma, kände han sig avslappnad och glad. Jag fick för mig att han var ganska opraktisk. På Valand skulle han visa underlaget, den här ståltrådsstommen. Han tog för sig ordentligt och rev upp hela kinden och fick åka till Sahlgrenska med Lizzie.
– Han packade en skulpturskiss i gips med figurer till en tävling, sände den från Frankrike i en låda, ställde figurerna på en tidning, sa Viveca. När den kom fram till Sverige var den bara smulor och fragment. Armeringstrådarna var kvar och Jones och Liss fogade samman fragmenten. De höll på i timmar. När det blev för
mycket Jones tog Liss vid.
– Asmund, sa Lars Rolf. Att samla en så oerhörd publik här.
När man tänker på Asmund faller man i gråt, brukar Sture Collin säga. Han är ju nästan levande för oss. Man kan nästan
ta på hans fågelskådarblick.
– Viveca får Kajs bordsteckningsbok, sa Thomas, Håkan Bull tog Asmunds skulpturer som stått utställda i salen och for hem till Lizzie som varit förhindrad att komma på grund av hälsoskäl.

Torsten Renqvists träskulpturer – Mailis Stensman
– Torsten Renqvist har skrivit ett brev, sa Thomas Qvarsebo. Kummelnäs 18/3. Kära konstnärsklubben. Ser att jag har blivit inbjuden som hedersgäst 20/3. Med sorg i hjärtat är jag tvungen att säga nej tack. Jag har drabbats av förlamning från midjan
och ner och orkar inte ens sitta någon längre stund, men jag ber om en särskild hälsning till Olle Carlström, Jan Gezelius och Göran Brunius.
– Jag fick det här brevet, sa Mailis. Mina texter till skulpturerna finns inte gömda i de träbitar som bildar skulpturerna. Det mina ord handlar om är vad som kom mig att göra dessa saker, mina bevekelsegrunder, det som satt igång mig. Det som skulpturerna slutligen innebär, det kan jag inte veta. På samma sätt som en människa inte kan iaktta sig själv, subjektet kan icke iakta subjektet, sade redan filosofen Descartes.
– Torsten är ju född i Ludvika men släkten kommer uppifrån samevidderna, han dras ofta till Enare träsk och flod- och vattenspeglingarna i Norrland. Han har byggt en ateljé däruppe och där har han gjort många stora projekt med tunga lyft, det är därför han har ont i ryggen i dag. Men här står han i Vegamössan och berättar om Vridet spån för folk på universitetet, med pipan, mycket viktig, och skinnvästen är viktig, och det är alldeles tyst och det duggregnar. Han hittade spånet som liten pojke
i Djursholm och det finns monterat vid sidan av. Och här sitter Torsten i Kummelnäs med pipan och ett glas vin, och Domenico Inganni berättar historier. De gjuter i brons och Domme som inrett ugnen i nedre ateljén hjälper Torsten. Mats Åberg är också med och kan gjuta sina skulpturer. De gräver ner formarna i marken, och sedan vilar Domenico och Mats Åberg skulpterar honom i lera. Ralph Erskine som pratar väldigt mycket kommer dit, men han får inte en syl i vädret för Domenico som ska lära honom tillaga en höna.
- Vridet spån står ju på Erskines bibliotek i Freskati tillsammans med Striden mellan änglar och fåglar, en liten känguru och Hyllan som bardisken kallas , för där sätter man ofta meddelanden på små klisterlappar, den är en mötespunkt för studenterna. Det här med att hämta och samla, den här formläran som Torsten skriver om. Hyllans föremål är sådana fynd, uppförstorade och utförda i gammal furu. Fröet från en taggig buske från Kreta, underkäken från en liten tandval som dog på Spetsbergen, lårbenshalsen från ett får som en gång betade på Island, och där
får vi in alla inspirationsplatserna utom Frankrike kanske, men Spetsbergen, Island, Kreta. Striden mellan änglar och fåglar
bygger på bilder av Kretamördaren som han hade på ateljé-
väggen i femton år.
- För Torsten hittar ofta motiven i gamla foton, en teckning eller ett grafiskt blad gjort tjugo år tidigare, han började ju som målare och grafiker och hans grafik visades vid Bien-nalen i Venedig 1964. Raushenberg fick stora priset, man skulle måla stort, häftigt och tufft, och så kom Torsten med sina små koppargrafikblad. Pontus Hultén som var curator som man säger idag, blev förbannad för att han kom med såna små bilder med skogsbryn och flodaltare. Men Torsten fick pris i Venedig. Och när han kom hem ville han inte vara med längre med den här typen av konst så han eldade upp alla sina målningar på ängen ute i Kummelnäs och började göra små skulpturer, av metall först, en taggtråd, böjt och vickat.
- Sen blir det trä och Torsten gör ett bord som har formen av
två framsträckta händer, lätt kupade, och det placeras i entrén till Vägverket uppe i Umeå, och det tar en ände med förskräckelse för vaktmästaren ogillar möblemanget och börjar samla in protestlistor. Det här återkommer ofta när det gäller Torsten och jag förstår det inte, man gör namninsamlingar och skriver insändare. Varför är bordet inte plant? Varför är det inte jämnt? Man blir störd i sin arbetsmiljö och tillämpar läkarintyg. I dag står det på universitetsbiblioteket i Umeå och de använder det på sin hemsida.
- Den första stora är dockan Johannes. Han hade läst Gunnar Ekelöfs dikt Till det omöjligas konst. Så bär på ikonerna, Johannes döparen huvudet, dels på helbrägda skuldror, och dels och samtidigt framför sig på ett fat. Den offrade framställer sig som en offrande. När han var och handlade på Domus i Gustavsberg julen 1968  såg han en väldig mannekängdocka utan kläder som halvlåg i ett fönster, och så gjorde han en skulptur som han kallade poeten, konstnären eller nåt sånt. Men på Torstens sovrumsvägg hänger en ikon. Har Johannes ett tycke av docka som håller fram sitt huvud som en vädjan? skriver han. Och så döpte han den till Dockan Johannes. Den köptes av Statens konstråd och placerades på ett departement och det blev ett himla oväsen. Skulpturen hade ett väldigt stort kön och det kunde man inte tåla, och sen, det som var ändå värre. Huvudet under armen,
som de sa. Så Torsten fick åka dit och montera ned den.
- Jag visste att Dockan Johannes låg i sin låda när jag började på konstrådet 1977, sa Mailis. Torsten monterade upp den och den var fantastisk, och vi hittade en ny plats på Anatomiska institutionen på Karolinska institutet. Då hette professorn naturligtvis också Johannes. Nu åker den ner i lådan igen, sa Torsten. Men professorn som fick material om Torsten sa: dockan Johannes är välkommen. Men de som städar kommer från länder där man inte bör se en naken karl så där, så de satte förkläde på honom, och kjol med volanger. En gång hade de planterat en krukväxt nere vid benet som börjat slingra upp och nu levde den farligt igen. Nu har Kjell Strandqvist hittat en ny plats på Retziuslaboratoriet och där står den väldigt fint.
- Icke höra, icke tala, icke se, en gammal österländsk visdom att man inte ska delta i samhället eller bry sig. När Torsten gör fyra skulpturer till Björkebyskolan i Järfälla 68 bryter han naturligtvis ceremonielet, den tredje apan ser. Den levde förstås också farligt och när jag kom dit 1988 fanns den inte kvar. Det ligger lite pinnar i en skrubb under trappan, sa vaktmästaren. En vedhög helt enkelt och jag blev arg och skrev en artikel i DN. Då tog det fyr och man reagerade från Kulturnämnden i Järfälla. Man bad Torsten renovera skulpturen mot timpenning och det tyckte han var bra, för timpenning var bättre ekonomi än att göra skulpturer. Så tände någon elev fyr på hela skolan, men brandmännen sprutade på så mycket vatten så skulpturen flöt ut, den var ju av trä. I dag har man tagit in aporna, kattmamman och naturalieskåpet i aulan och satt glas framför. Torstens skulpturer hittar ofta rätt till slut.
- Fågelskrämman, som bygger på en barnteckning, som så många av hans skulpturer, står på stadsbiblioteket i Göteborg, och man hänger rockarna på armarna. Göran och draken på Ateneum i Helsingfors är gjord efter dottern Annelis barnteckning. Göran, inte S:t Göran, har stigit av hästen och sträcker fram sin enda hand och klappar draken. Den ska vi prata med Jan Svanberg om sedan. Och det här med foto som inspirerar. Fotona är bättre än skulpturen, så bra är inte min skulptur, men så såg min intention ut, sa Torsten när Tord Lund fotograferat Dansande flicka på Kulturdepartementet.
- Det är Tord Lund som har fotograferat bilderna i min bok, här balanserar Karl XII på stolskanten på Nationalmuseum. Torsten gjorde Karl XII sover stående av poppelbark och lite annat, ansiktet är skuret med Moras lilla kniv. Och det är Karl XII:s dödsmask som gått i arv i Domenicos stuckatörsläkt, för det var de som tog dödsmasken när Karl XII dött. Torsten fick den och satte dit den på skulpturen, benföringen har han lånat från den här tjejen uppe i Umeå som bjöd in nazikillar att hålla föreläsning på universitetet. Hon stod så där på en bild. Lautrecs flickor som är Torstens största skulptur bygger på två bilder som han har haft på sin vägg. Två flickor från Warszawas ghetto, och en helt annorlunda bild som Lautrec tog på en bordell i Frankrike. Hur kommer det sig att ni skulptörer är djärvare på baksidan än framsidan, sa Lennart Rodhe när han såg den.
- S:t Göran, sa Jan Svanberg. Den heter ju Göran och draken, det är inte helgonet, det finns ingen prinsessa, och han har laddat Annelis barnteckning med juver, phallos och pung. Den är androgyn som drakar egentligen är, zoologiskt alldeles riktig. Människan är en pervers natur, våra moraliska och etiska föreställningar avlägsnar oss från den natur som vi ändå oundgängligen är utgångna från, skriver Torsten. Där finns en klyfta och den ser stökig ut. Göran vidrör bägge sidor av gapet, ty det han är satt att försvara är det han är ämnad att förinta.
- Du intervjuar Torsten i din bok, sa Mailis. Han hade som ung målare och grafiker sett en S:t Göran uppe i Övertorneå. En medeltida skulptur, prinsessan hade försvunnit med vårfloden. Då slår det honom att han ska göra någonting annat, han ska bli skulptör. Och så skriver du om ondskan som är på gott och ont, för draken är inte alltid ond, det beror på vilken kultur vi är i. Det är märkligt att han får in allt detta i sin lilla aspskulptur.
- Draken är tvekönad, självklart, sa Björn Melin, men både man och kvinna kan ju vara alldeles för jävliga. Självklart. Och lansen och hur man använder en pensel, för en målare jättebra. Penseln kan vara jävligt farlig också. Självklart. Erik Lindegren har skrivit en dikt om S:t Göran och draken: Den som sätter livet till, det är varken S:t Göran eller draken, det är kvinnan. Det är livet som sätter livet till. Varje gång.
- Jesus går på vattnet, jag är nog den ende som sett Torsten gå på vattnet, sa Olle Carlström. Staffan Hallström ringde och bad mig segla ner hans koster till Borgholm, och Torsten följde med. Vid Arkösund blev det en fruktansvärd storm, när vi kom till Borgholm låg det en tysk lustjakt före oss in i hamnbasängen. Han fick motorstopp och det blåste. I förpiken hängde en matros som försökte få in en karbinhake i en boj men han missade. När vi kommer upp bredvid dem klättar Torsten upp i vantstaget och tar karbinhaken ur handen på matrosen och klipper in den öglan på bojen. Men när han hoppar ner har vi glidit isär och han landar stående på vattnet. Varpå han skuttar över till mig och jag drar in honom och vi fattar ingenting. På hotellet
sa man att Staffan Hallström var ute med sjöräddningen, och vi såg det i tv. Torsten Bergmark skulle skriva dödsrunan Då tänkte jag på undret, jag såg ju karln stå på vattnet. Ska vi gå ner och titta på båten, sa jag på morgonen. Och då såg jag undret. Jesus gick ju vattnet, kanske inte så snabbt som Torsten, men det stod pållare i vattenytan. I stormen hade vattnet stigit och då syntes de inte. Men Torsten hade sett dem. Kommer
du ihåg den här anekdoten om Genesarets sjö, sa jag. Ja visst,
vattnet hade ju stigit där också, sa Torsten.
- Jag såg utställningen på akademin i början på 60-talet, sa Kevork Zabounian. Målningar från Kreta, jag var imponerad och väldigt ung. Jag vet inte hur han ändrade sig över till skulptur, men man ser målaren hela tiden. Och hade han inte varit så inbäddad i landskapet däruppe, hade han inte heller kunnat göra det. Dagens målare försöker hitta på nånting sittande i sin ateljé men han var inte av den den sorten. Platsen betydde ofantligt mycket för honom.
- Han behandlar ytan på skulpturerna på det här gamla sättet, han bäddar för skulpturen i måleriet och grafiken, sa Mailis. Hans Flodaltare som han gjorde efter en resa på Enare Träsk är bland det finaste han gjort.
- Vi väntar på att Kevork ska bli skulptör, sa Thomas Qvarsebo. Bror Hjort fick frågan om han var målare eller skulptör, och då kom han fram till att han var en målare med form och en skulptör med färg.
- Det här med att han skulle bli skulptör, sa Olle Carlström. Jag lärde faktiskt känna Torsten för femtio år sen, när vi ställde ut på Gummesons 1954. När Torsten var ung så kunde han knappast hålla i en kniv, han fick t.o.m.påbackning för att han var så fullständigt opraktisk. Han är helt intellektuellt skolad och intresserar sig för en massa saker. Han läste ju arkeologi och var oerhört seriös när han höll på med sånt som inte hade med konst att göra. Så han måste lära sig allt detta utan någon som helst talang.
- Nu tror ni jag är lite påflugen därför jag kan säga så om Torsten, men han fick in det bakvägen, och då hade han användning för den där snabbheten i tänkande och handling, han lärde sig snabbt att hålla i en kniv. Han lärde sig allt om trävirke och verktyg, allt. Jag visste ju inte att han kunde gå på vattnet, men Torsten Renqvist är nog den snabbaste människa jag nånsin har träffat, både fysiskt och intellektuellt. Och han missar aldrig en grej. Om man talar, så är han där och penetrerar, och kan man inte lära sig nåt av det så håller han ett föredrag själv. Bara i luften, som när man kokar potatis på ett sätt som passar.
- Mailis är inte heller så dålig, köp hennes bok, själv får hon boken om Konstnärshuset, sa Thomas.

Torkel Dahlstedt:
T.v.: Mailis Stensman,
Jens Tydén, 2003.
T.h.: Mårten Castenfors, 2002.

– Vridet spån står ju på Erskines bibliotek i Frescati tillsammans med Striden mellan änglar och fåglar, en liten känguru och Hyllan som bardisken kallas, för där sätter man ofta meddelanden på små klisterlappar, den är en mötespunkt för studenterna. Det här med att hämta och samla, den här formläran som Torsten skriver om. Hyllans föremål är sådana fynd, uppförstorade och utförda i gammal furu. Fröet från en taggig buske från Kreta, underkäken från en liten tandval som dog på Spetsbergen, lårbenshalsen från ett får som en gång betade på Island, och där får vi in alla inspirationsplatserna utom Frankrike kanske, men Spetsbergen, Island, Kreta. Striden mellan änglar och fåglar bygger på bilder av Kretamördaren som han hade på ateljéväggen i femton år.
– För Torsten hittar ofta motiven i gamla foton, en teckning eller ett grafiskt blad gjort tjugo år tidigare, han började ju som målare och grafiker och hans grafik visades vid Biennalen i Venedig 1964. Rauschenberg fick stora priset, man skulle måla stort, häftigt och tufft, och så kom Torsten med sina små koppargrafikblad. Pontus Hultén som var curator, som man säger idag, blev förbannad för att han kom med såna små bilder med skogsbryn och flodaltare. Men Torsten fick pris i Venedig. Och när han kom hem ville han inte vara med längre med den här typen av konst så han eldade upp alla sina målningar på ängen ute i Kummelnäs och började göra små skulpturer, av metall först, en taggtråd, böjt och vickat.
- Sen blir det trä och Torsten gör ett bord som har formen av
två framsträckta händer, lätt kupade, och det placeras i entrén till Vägverket uppe i Umeå, och det tar en ände med förskräckelse för vaktmästaren ogillar möblemanget och börjar samla in protestlistor. Det här återkommer ofta när det gäller Torsten och jag förstår det inte, man gör namninsamlingar och skriver insändare. Varför är bordet inte plant? Varför är det inte jämnt? Man blir störd i sin arbetsmiljö och tillämpar läkarintyg. I dag står det på universitetsbiblioteket i Umeå och de använder det på sin hemsida.
- Den första stora är dockan Johannes. Han hade läst Gunnar Ekelöfs dikt Till det omöjligas konst. Så bär på ikonerna, Johannes döparen huvudet, dels på helbrägda skuldror, och dels och samtidigt framför sig på ett fat. Den offrade framställer sig som en offrande. När han var och handlade på Domus i Gustavsberg julen 1968  såg han en väldig mannekängdocka utan kläder som halvlåg i ett fönster, och så gjorde han en skulptur som han kallade poeten, konstnären eller nåt sånt. Men på Torstens sovrumsvägg hänger en ikon. Har Johannes ett tycke av docka som håller fram sitt huvud som en vädjan? skriver han. Och så döpte han den till Dockan Johannes. Den köptes av Statens konstråd och placerades på ett departement och det blev ett himla oväsen. Skulpturen hade ett väldigt stort kön och det kunde man inte tåla, och sen, det som var ändå värre. Huvudet under armen,
som de sa. Så Torsten fick åka dit och montera ned den.
- Jag visste att Dockan Johannes låg i sin låda när jag började på konstrådet 1977, sa Mailis. Torsten monterade upp den och den var fantastisk, och vi hittade en ny plats på Anatomiska institutionen på Karolinska institutet. Då hette professorn naturligtvis också Johannes. Nu åker den ner i lådan igen, sa Torsten. Men professorn som fick material om Torsten sa: dockan Johannes är välkommen. Men de som städar kommer från länder där man inte bör se en naken karl så där, så de satte förkläde på honom, och kjol med volanger. En gång hade de planterat en krukväxt nere vid benet som börjat slingra upp och nu levde den farligt igen. Nu har Kjell Strandqvist hittat en ny plats på Retziuslaboratoriet och där står den väldigt fint.
- Icke höra, icke tala, icke se, en gammal österländsk visdom att man inte ska delta i samhället eller bry sig. När Torsten gör fyra skulpturer till Björkebyskolan i Järfälla 68 bryter han naturligtvis ceremonielet, den tredje apan ser. Den levde förstås också farligt och när jag kom dit 1988 fanns den inte kvar. Det ligger lite pinnar i en skrubb under trappan, sa vaktmästaren. En vedhög helt enkelt och jag blev arg och skrev en artikel i DN. Då tog det fyr och man reagerade från Kulturnämnden i Järfälla. Man bad Torsten renovera skulpturen mot timpenning och det tyckte han var bra, för timpenning var bättre ekonomi än att göra skulpturer. Så tände någon elev fyr på hela skolan, men brandmännen sprutade på så mycket vatten så skulpturen flöt ut, den var ju av trä. I dag har man tagit in aporna, kattmamman och naturalieskåpet i aulan och satt glas framför. Torstens skulpturer hittar ofta rätt till slut.
- Fågelskrämman, som bygger på en barnteckning, som så många av hans skulpturer, står på stadsbiblioteket i Göteborg, och man hänger rockarna på armarna. Göran och draken på Ateneum i Helsingfors är gjord efter dottern Annelis barnteckning. Göran, inte S:t Göran, har stigit av hästen och sträcker fram sin enda hand och klappar draken. Den ska vi prata med Jan Svanberg om sedan. Och det här med foto som inspirerar. Fotona är bättre än skulpturen, så bra är inte min skulptur, men så såg min intention ut, sa Torsten när Tord Lund fotograferat Dansande flicka på Kulturdepartementet.
- Det är Tord Lund som har fotograferat bilderna i min bok, här balanserar Karl XII på stolskanten på Nationalmuseum. Torsten gjorde Karl XII sover stående av poppelbark och lite annat, ansiktet är skuret med Moras lilla kniv. Och det är Karl XII:s dödsmask som gått i arv i Domenicos stuckatörsläkt, för det var de som tog dödsmasken när Karl XII dött. Torsten fick den och satte dit den på skulpturen, benföringen har han lånat från den här tjejen uppe i Umeå som bjöd in nazikillar att hålla föreläsning på universitetet. Hon stod så där på en bild. Lautrecs flickor som är Torstens största skulptur bygger på två bilder som han har haft på sin vägg. Två flickor från Warszawas ghetto, och en helt annorlunda bild som Lautrec tog på en bordell i Frankrike. Hur kommer det sig att ni skulptörer är djärvare på baksidan än framsidan, sa Lennart Rodhe när han såg den.
- S:t Göran, sa Jan Svanberg. Den heter ju Göran och draken, det är inte helgonet, det finns ingen prinsessa, och han har laddat Annelis barnteckning med juver, phallos och pung. Den är androgyn som drakar egentligen är, zoologiskt alldeles riktig. Människan är en pervers natur, våra moraliska och etiska föreställningar avlägsnar oss från den natur som vi ändå oundgängligen är utgångna från, skriver Torsten. Där finns en klyfta och den ser stökig ut. Göran vidrör bägge sidor av gapet, ty det han är satt att försvara är det han är ämnad att förinta.
- Du intervjuar Torsten i din bok, sa Mailis. Han hade som ung målare och grafiker sett en S:t Göran uppe i Övertorneå. En medeltida skulptur, prinsessan hade försvunnit med vårfloden. Då slår det honom att han ska göra någonting annat, han ska bli skulptör. Och så skriver du om ondskan som är på gott och ont, för draken är inte alltid ond, det beror på vilken kultur vi är i. Det är märkligt att han får in allt detta i sin lilla aspskulptur.
- Draken är tvekönad, självklart, sa Björn Melin, men både man och kvinna kan ju vara alldeles för jävliga. Självklart. Och lansen och hur man använder en pensel, för en målare jättebra. Penseln kan vara jävligt farlig också. Självklart. Erik Lindegren har skrivit en dikt om S:t Göran och draken: Den som sätter livet till, det är varken S:t Göran eller draken, det är kvinnan. Det är livet som sätter livet till. Varje gång.
- Jesus går på vattnet, jag är nog den ende som sett Torsten gå på vattnet, sa Olle Carlström. Staffan Hallström ringde och bad mig segla ner hans koster till Borgholm, och Torsten följde med. Vid Arkösund blev det en fruktansvärd storm, när vi kom till Borgholm låg det en tysk lustjakt före oss in i hamnbasängen. Han fick motorstopp och det blåste. I förpiken hängde en matros som försökte få in en karbinhake i en boj men han missade. När vi kommer upp bredvid dem klättar Torsten upp i vantstaget och tar karbinhaken ur handen på matrosen och klipper in den öglan på bojen. Men när han hoppar ner har vi glidit isär och han landar stående på vattnet. Varpå han skuttar över till mig och jag drar in honom och vi fattar ingenting. På hotellet
sa man att Staffan Hallström var ute med sjöräddningen, och vi såg det i tv. Torsten Bergmark skulle skriva dödsrunan Då tänkte jag på undret, jag såg ju karln stå på vattnet. Ska vi gå ner och titta på båten, sa jag på morgonen. Och då såg jag undret. Jesus gick ju vattnet, kanske inte så snabbt som Torsten, men det stod pållare i vattenytan. I stormen hade vattnet stigit och då syntes de inte. Men Torsten hade sett dem. Kommer
du ihåg den här anekdoten om Genesarets sjö, sa jag. Ja visst,
vattnet hade ju stigit där också, sa Torsten.
- Jag såg utställningen på akademin i början på 60-talet, sa Kevork Zabounian. Målningar från Kreta, jag var imponerad och väldigt ung. Jag vet inte hur han ändrade sig över till skulptur, men man ser målaren hela tiden. Och hade han inte varit så inbäddad i landskapet däruppe, hade han inte heller kunnat göra det. Dagens målare försöker hitta på nånting sittande i sin ateljé men han var inte av den den sorten. Platsen betydde ofantligt mycket för honom.
- Han behandlar ytan på skulpturerna på det här gamla sättet, han bäddar för skulpturen i måleriet och grafiken, sa Mailis. Hans Flodaltare som han gjorde efter en resa på Enare Träsk är bland det finaste han gjort.
- Vi väntar på att Kevork ska bli skulptör, sa Thomas Qvarsebo. Bror Hjort fick frågan om han var målare eller skulptör, och då kom han fram till att han var en målare med form och en skulptör med färg.
- Det här med att han skulle bli skulptör, sa Olle Carlström. Jag lärde faktiskt känna Torsten för femtio år sen, när vi ställde ut på Gummesons 1954. När Torsten var ung så kunde han knappast hålla i en kniv, han fick t.o.m.påbackning för att han var så fullständigt opraktisk. Han är helt intellektuellt skolad och intresserar sig för en massa saker. Han läste ju arkeologi och var oerhört seriös när han höll på med sånt som inte hade med konst att göra. Så han måste lära sig allt detta utan någon som helst talang.
- Nu tror ni jag är lite påflugen därför jag kan säga så om Torsten, men han fick in det bakvägen, och då hade han användning för den där snabbheten i tänkande och handling, han lärde sig snabbt att hålla i en kniv. Han lärde sig allt om trävirke och verktyg, allt. Jag visste ju inte att han kunde gå på vattnet, men Torsten Renqvist är nog den snabbaste människa jag nånsin har träffat, både fysiskt och intellektuellt. Och han missar aldrig en grej. Om man talar, så är han där och penetrerar, och kan man inte lära sig nåt av det så håller han ett föredrag själv. Bara i luften, som när man kokar potatis på ett sätt som passar.
- Mailis är inte heller så dålig, köp hennes bok, själv får hon boken om Konstnärshuset, sa Thomas.

Gösta Gartinger:
T.v.: Peter Dahl, Alf Linder, 2003.
Kaj Piehl:
T.h.: Torsten Renqvist.

– Sen blir det trä och Torsten gör ett bord som har formen av
två framsträckta händer, lätt kupade, och det placeras i entrén till Vägverket uppe i Umeå, och det tar en ände med förskräckelse för vaktmästaren ogillar möblemanget och börjar samla in protestlistor. Det här återkommer ofta när det gäller Torsten och jag förstår det inte, man gör namninsamlingar och skriver insändare. Varför är bordet inte plant? Varför är det inte jämnt? Man blir störd i sin arbetsmiljö och tillämpar läkarintyg. I dag står det på universitetsbiblioteket i Umeå och de använder det på sin hemsida.
– Den första stora är Dockan Johannes. Han hade läst Gunnar Ekelöfs dikt ”Till det omöjligas konst”. Så bär på ikonerna Johannes döparens huvud, dels på helbrägda skuldror, och dels framför sig på ett fat. Den offrade framställer sig som en offrande. När han var och handlade på Domus i Gustavsberg julen 1968 såg han en väldig mannekängdocka utan kläder som halvlåg i ett fönster, och så gjorde han en skulptur som han kallade poeten, konstnären eller nåt sånt. Men på Torstens sovrumsvägg hänger en ikon. Har Johannes ett tycke av docka som håller fram sitt huvud som en vädjan? skriver han. Och så döpte han den till Dockan Johannes. Den köptes av Statens konstråd och placerades på ett departement och det blev ett himla oväsen. Skulpturen hade ett väldigt stort kön och det kunde man inte tåla, och sen, det som var ändå värre. Huvudet under armen, som de sa. Så Torsten fick åka dit och montera ned den.
- Jag visste att Dockan Johannes låg i sin låda när jag började på konstrådet 1977, sa Mailis. Torsten monterade upp den och den var fantastisk, och vi hittade en ny plats på Anatomiska institutionen på Karolinska institutet. Då hette professorn naturligtvis också Johannes. Nu åker den ner i lådan igen, sa Torsten. Men professorn som fick material om Torsten sa: dockan Johannes är välkommen. Men de som städar kommer från länder där man inte bör se en naken karl så där, så de satte förkläde på honom, och kjol med volanger. En gång hade de planterat en krukväxt nere vid benet som börjat slingra upp och nu levde den farligt igen. Nu har Kjell Strandqvist hittat en ny plats på Retziuslaboratoriet och där står den väldigt fint.
- Icke höra, icke tala, icke se, en gammal österländsk visdom att man inte ska delta i samhället eller bry sig. När Torsten gör fyra skulpturer till Björkebyskolan i Järfälla 68 bryter han naturligtvis ceremonielet, den tredje apan ser. Den levde förstås också farligt och när jag kom dit 1988 fanns den inte kvar. Det ligger lite pinnar i en skrubb under trappan, sa vaktmästaren. En vedhög helt enkelt och jag blev arg och skrev en artikel i DN. Då tog det fyr och man reagerade från Kulturnämnden i Järfälla. Man bad Torsten renovera skulpturen mot timpenning och det tyckte han var bra, för timpenning var bättre ekonomi än att göra skulpturer. Så tände någon elev fyr på hela skolan, men brandmännen sprutade på så mycket vatten så skulpturen flöt ut, den var ju av trä. I dag har man tagit in aporna, kattmamman och naturalieskåpet i aulan och satt glas framför. Torstens skulpturer hittar ofta rätt till slut.
- Fågelskrämman, som bygger på en barnteckning, som så många av hans skulpturer, står på stadsbiblioteket i Göteborg, och man hänger rockarna på armarna. Göran och draken på Ateneum i Helsingfors är gjord efter dottern Annelis barnteckning. Göran, inte S:t Göran, har stigit av hästen och sträcker fram sin enda hand och klappar draken. Den ska vi prata med Jan Svanberg om sedan. Och det här med foto som inspirerar. Fotona är bättre än skulpturen, så bra är inte min skulptur, men så såg min intention ut, sa Torsten när Tord Lund fotograferat Dansande flicka på Kulturdepartementet.
- Det är Tord Lund som har fotograferat bilderna i min bok, här balanserar Karl XII på stolskanten på Nationalmuseum. Torsten gjorde Karl XII sover stående av poppelbark och lite annat, ansiktet är skuret med Moras lilla kniv. Och det är Karl XII:s dödsmask som gått i arv i Domenicos stuckatörsläkt, för det var de som tog dödsmasken när Karl XII dött. Torsten fick den och satte dit den på skulpturen, benföringen har han lånat från den här tjejen uppe i Umeå som bjöd in nazikillar att hålla föreläsning på universitetet. Hon stod så där på en bild. Lautrecs flickor som är Torstens största skulptur bygger på två bilder som han har haft på sin vägg. Två flickor från Warszawas ghetto, och en helt annorlunda bild som Lautrec tog på en bordell i Frankrike. Hur kommer det sig att ni skulptörer är djärvare på baksidan än framsidan, sa Lennart Rodhe när han såg den.
- S:t Göran, sa Jan Svanberg. Den heter ju Göran och draken, det är inte helgonet, det finns ingen prinsessa, och han har laddat Annelis barnteckning med juver, phallos och pung. Den är androgyn som drakar egentligen är, zoologiskt alldeles riktig. Människan är en pervers natur, våra moraliska och etiska föreställningar avlägsnar oss från den natur som vi ändå oundgängligen är utgångna från, skriver Torsten. Där finns en klyfta och den ser stökig ut. Göran vidrör bägge sidor av gapet, ty det han är satt att försvara är det han är ämnad att förinta.
- Du intervjuar Torsten i din bok, sa Mailis. Han hade som ung målare och grafiker sett en S:t Göran uppe i Övertorneå. En medeltida skulptur, prinsessan hade försvunnit med vårfloden. Då slår det honom att han ska göra någonting annat, han ska bli skulptör. Och så skriver du om ondskan som är på gott och ont, för draken är inte alltid ond, det beror på vilken kultur vi är i. Det är märkligt att han får in allt detta i sin lilla aspskulptur.
- Draken är tvekönad, självklart, sa Björn Melin, men både man och kvinna kan ju vara alldeles för jävliga. Självklart. Och lansen och hur man använder en pensel, för en målare jättebra. Penseln kan vara jävligt farlig också. Självklart. Erik Lindegren har skrivit en dikt om S:t Göran och draken: Den som sätter livet till, det är varken S:t Göran eller draken, det är kvinnan. Det är livet som sätter livet till. Varje gång.
- Jesus går på vattnet, jag är nog den ende som sett Torsten gå på vattnet, sa Olle Carlström. Staffan Hallström ringde och bad mig segla ner hans koster till Borgholm, och Torsten följde med. Vid Arkösund blev det en fruktansvärd storm, när vi kom till Borgholm låg det en tysk lustjakt före oss in i hamnbasängen. Han fick motorstopp och det blåste. I förpiken hängde en matros som försökte få in en karbinhake i en boj men han missade. När vi kommer upp bredvid dem klättar Torsten upp i vantstaget och tar karbinhaken ur handen på matrosen och klipper in den öglan på bojen. Men när han hoppar ner har vi glidit isär och han landar stående på vattnet. Varpå han skuttar över till mig och jag drar in honom och vi fattar ingenting. På hotellet
sa man att Staffan Hallström var ute med sjöräddningen, och vi såg det i tv. Torsten Bergmark skulle skriva dödsrunan Då tänkte jag på undret, jag såg ju karln stå på vattnet. Ska vi gå ner och titta på båten, sa jag på morgonen. Och då såg jag undret. Jesus gick ju vattnet, kanske inte så snabbt som Torsten, men det stod pållare i vattenytan. I stormen hade vattnet stigit och då syntes de inte. Men Torsten hade sett dem. Kommer
du ihåg den här anekdoten om Genesarets sjö, sa jag. Ja visst,
vattnet hade ju stigit där också, sa Torsten.
- Jag såg utställningen på akademin i början på 60-talet, sa Kevork Zabounian. Målningar från Kreta, jag var imponerad och väldigt ung. Jag vet inte hur han ändrade sig över till skulptur, men man ser målaren hela tiden. Och hade han inte varit så inbäddad i landskapet däruppe, hade han inte heller kunnat göra det. Dagens målare försöker hitta på nånting sittande i sin ateljé men han var inte av den den sorten. Platsen betydde ofantligt mycket för honom.
- Han behandlar ytan på skulpturerna på det här gamla sättet, han bäddar för skulpturen i måleriet och grafiken, sa Mailis. Hans Flodaltare som han gjorde efter en resa på Enare Träsk är bland det finaste han gjort.
- Vi väntar på att Kevork ska bli skulptör, sa Thomas Qvarsebo. Bror Hjort fick frågan om han var målare eller skulptör, och då kom han fram till att han var en målare med form och en skulptör med färg.
- Det här med att han skulle bli skulptör, sa Olle Carlström. Jag lärde faktiskt känna Torsten för femtio år sen, när vi ställde ut på Gummesons 1954. När Torsten var ung så kunde han knappast hålla i en kniv, han fick t.o.m.påbackning för att han var så fullständigt opraktisk. Han är helt intellektuellt skolad och intresserar sig för en massa saker. Han läste ju arkeologi och var oerhört seriös när han höll på med sånt som inte hade med konst att göra. Så han måste lära sig allt detta utan någon som helst talang.
- Nu tror ni jag är lite påflugen därför jag kan säga så om Torsten, men han fick in det bakvägen, och då hade han användning för den där snabbheten i tänkande och handling, han lärde sig snabbt att hålla i en kniv. Han lärde sig allt om trävirke och verktyg, allt. Jag visste ju inte att han kunde gå på vattnet, men Torsten Renqvist är nog den snabbaste människa jag nånsin har träffat, både fysiskt och intellektuellt. Och han missar aldrig en grej. Om man talar, så är han där och penetrerar, och kan man inte lära sig nåt av det så håller han ett föredrag själv. Bara i luften, som när man kokar potatis på ett sätt som passar.
- Mailis är inte heller så dålig, köp hennes bok, själv får hon boken om Konstnärshuset, sa Thomas.

Staffan Snidare:
T.v.: Kevork Zabounian,
Lajos Szelényi m.fl., 2003.
Jöran Modéer:
T.h.: Jonas Gavel, 2002.
Birger Forsberg m.fl. 2005
t h Håkan Bull

– Jag visste att Dockan Johannes låg i sin låda när jag började på konstrådet 1977, sa Mailis. Torsten monterade upp den och den var fantastisk, och vi hittade en ny plats på Anatomiska institutionen på Karolinska Institutet. Då hette professorn naturligtvis också Johannes. Nu åker den ner i lådan igen, sa Torsten. Men professorn som fick material om Torsten sa: Dockan Johannes är välkommen. Men de som städar kommer från länder där man inte bör se en naken karl så där, så de satte förkläde på honom, och kjol med volanger. En gång hade de planterat en krukväxt nere vid benet som börjat slingra upp och nu levde den farligt igen. Nu har Kjell Strandqvist hittat en ny plats på Retziuslaboratoriet och där står den väldigt fint.
– Icke höra, icke tala, icke se, en gammal österländsk visdom att man inte ska delta i samhället eller bry sig. När Torsten gör fyra skulpturer till Björkebyskolan i Järfälla -68 bryter han naturligtvis ceremonielet, den tredje apan ser. Den levde förstås också farligt och när jag kom dit 1988 fanns den inte kvar. Det ligger lite pinnar i en skrubb under trappan, sa vaktmästaren. En vedhög helt enkelt och jag blev arg och skrev en artikel i DN. Då tog det fyr och man reagerade från Kulturnämnden i Järfälla. Man bad Torsten renovera skulpturen mot timpenning och det tyckte han var bra, för timpenning var bättre ekonomi än att göra skulpturer. Så tände någon elev fyr på hela skolan, men brandmännen sprutade på så mycket vatten så skulpturen flöt ut, den var ju av trä. Idag har man tagit in aporna, kattmamman och naturalieskåpet i aulan och satt glas framför. Torstens skulpturer hittar ofta rätt till slut.
- Fågelskrämman, som bygger på en barnteckning, som så många av hans skulpturer, står på stadsbiblioteket i Göteborg, och man hänger rockarna på armarna. Göran och draken på Ateneum i Helsingfors är gjord efter dottern Annelis barnteckning. Göran, inte S:t Göran, har stigit av hästen och sträcker fram sin enda hand och klappar draken. Den ska vi prata med Jan Svanberg om sedan. Och det här med foto som inspirerar. Fotona är bättre än skulpturen, så bra är inte min skulptur, men så såg min intention ut, sa Torsten när Tord Lund fotograferat Dansande flicka på Kulturdepartementet.
- Det är Tord Lund som har fotograferat bilderna i min bok, här balanserar Karl XII på stolskanten på Nationalmuseum. Torsten gjorde Karl XII sover stående av poppelbark och lite annat, ansiktet är skuret med Moras lilla kniv. Och det är Karl XII:s dödsmask som gått i arv i Domenicos stuckatörsläkt, för det var de som tog dödsmasken när Karl XII dött. Torsten fick den och satte dit den på skulpturen, benföringen har han lånat från den här tjejen uppe i Umeå som bjöd in nazikillar att hålla föreläsning på universitetet. Hon stod så där på en bild. Lautrecs flickor som är Torstens största skulptur bygger på två bilder som han har haft på sin vägg. Två flickor från Warszawas ghetto, och en helt annorlunda bild som Lautrec tog på en bordell i Frankrike. Hur kommer det sig att ni skulptörer är djärvare på baksidan än framsidan, sa Lennart Rodhe när han såg den.
- S:t Göran, sa Jan Svanberg. Den heter ju Göran och draken, det är inte helgonet, det finns ingen prinsessa, och han har laddat Annelis barnteckning med juver, phallos och pung. Den är androgyn som drakar egentligen är, zoologiskt alldeles riktig. Människan är en pervers natur, våra moraliska och etiska föreställningar avlägsnar oss från den natur som vi ändå oundgängligen är utgångna från, skriver Torsten. Där finns en klyfta och den ser stökig ut. Göran vidrör bägge sidor av gapet, ty det han är satt att försvara är det han är ämnad att förinta.
- Du intervjuar Torsten i din bok, sa Mailis. Han hade som ung målare och grafiker sett en S:t Göran uppe i Övertorneå. En medeltida skulptur, prinsessan hade försvunnit med vårfloden. Då slår det honom att han ska göra någonting annat, han ska bli skulptör. Och så skriver du om ondskan som är på gott och ont, för draken är inte alltid ond, det beror på vilken kultur vi är i. Det är märkligt att han får in allt detta i sin lilla aspskulptur.
- Draken är tvekönad, självklart, sa Björn Melin, men både man och kvinna kan ju vara alldeles för jävliga. Självklart. Och lansen och hur man använder en pensel, för en målare jättebra. Penseln kan vara jävligt farlig också. Självklart. Erik Lindegren har skrivit en dikt om S:t Göran och draken: Den som sätter livet till, det är varken S:t Göran eller draken, det är kvinnan. Det är livet som sätter livet till. Varje gång.
- Jesus går på vattnet, jag är nog den ende som sett Torsten gå på vattnet, sa Olle Carlström. Staffan Hallström ringde och bad mig segla ner hans koster till Borgholm, och Torsten följde med. Vid Arkösund blev det en fruktansvärd storm, när vi kom till Borgholm låg det en tysk lustjakt före oss in i hamnbasängen. Han fick motorstopp och det blåste. I förpiken hängde en matros som försökte få in en karbinhake i en boj men han missade. När vi kommer upp bredvid dem klättar Torsten upp i vantstaget och tar karbinhaken ur handen på matrosen och klipper in den öglan på bojen. Men när han hoppar ner har vi glidit isär och han landar stående på vattnet. Varpå han skuttar över till mig och jag drar in honom och vi fattar ingenting. På hotellet
sa man att Staffan Hallström var ute med sjöräddningen, och vi såg det i tv. Torsten Bergmark skulle skriva dödsrunan Då tänkte jag på undret, jag såg ju karln stå på vattnet. Ska vi gå ner och titta på båten, sa jag på morgonen. Och då såg jag undret. Jesus gick ju vattnet, kanske inte så snabbt som Torsten, men det stod pållare i vattenytan. I stormen hade vattnet stigit och då syntes de inte. Men Torsten hade sett dem. Kommer
du ihåg den här anekdoten om Genesarets sjö, sa jag. Ja visst,
vattnet hade ju stigit där också, sa Torsten.
- Jag såg utställningen på akademin i början på 60-talet, sa Kevork Zabounian. Målningar från Kreta, jag var imponerad och väldigt ung. Jag vet inte hur han ändrade sig över till skulptur, men man ser målaren hela tiden. Och hade han inte varit så inbäddad i landskapet däruppe, hade han inte heller kunnat göra det. Dagens målare försöker hitta på nånting sittande i sin ateljé men han var inte av den den sorten. Platsen betydde ofantligt mycket för honom.
- Han behandlar ytan på skulpturerna på det här gamla sättet, han bäddar för skulpturen i måleriet och grafiken, sa Mailis. Hans Flodaltare som han gjorde efter en resa på Enare Träsk är bland det finaste han gjort.
- Vi väntar på att Kevork ska bli skulptör, sa Thomas Qvarsebo. Bror Hjort fick frågan om han var målare eller skulptör, och då kom han fram till att han var en målare med form och en skulptör med färg.
- Det här med att han skulle bli skulptör, sa Olle Carlström. Jag lärde faktiskt känna Torsten för femtio år sen, när vi ställde ut på Gummesons 1954. När Torsten var ung så kunde han knappast hålla i en kniv, han fick t.o.m.påbackning för att han var så fullständigt opraktisk. Han är helt intellektuellt skolad och intresserar sig för en massa saker. Han läste ju arkeologi och var oerhört seriös när han höll på med sånt som inte hade med konst att göra. Så han måste lära sig allt detta utan någon som helst talang.
- Nu tror ni jag är lite påflugen därför jag kan säga så om Torsten, men han fick in det bakvägen, och då hade han användning för den där snabbheten i tänkande och handling, han lärde sig snabbt att hålla i en kniv. Han lärde sig allt om trävirke och verktyg, allt. Jag visste ju inte att han kunde gå på vattnet, men Torsten Renqvist är nog den snabbaste människa jag nånsin har träffat, både fysiskt och intellektuellt. Och han missar aldrig en grej. Om man talar, så är han där och penetrerar, och kan man inte lära sig nåt av det så håller han ett föredrag själv. Bara i luften, som när man kokar potatis på ett sätt som passar.
- Mailis är inte heller så dålig, köp hennes bok, själv får hon boken om Konstnärshuset, sa Thomas.

Svenerik Jakobsson:
T.v.: Jan Sundström, Bosse Thorén, Håkan Bull.
T.h.: Göran Nilsson, Ruben Heleander, Birger Forsberg m.fl., 2005.

– Fågelskrämman, som bygger på en barnteckning, som så många av hans skulpturer, står på stadsbiblioteket i Göteborg, och man hänger rockarna på armarna. Göran och draken på Ateneum i Helsingfors är gjord efter dottern Annelis barnteckning. Göran, inte S:t Göran, har stigit av hästen och sträcker fram sin enda hand och klappar draken. Den ska vi prata med Jan Svanberg om sedan. Och det här med foto som inspirerar. Fotona är bättre än skulpturen, så bra är inte min skulptur,
men så såg min intention ut, sa Torsten när Tord Lund foto-
graferat Dansande flicka på Kulturdepartementet.
– Det är Tord Lund som har fotograferat bilderna i min bok,
här balanserar Karl XII på stolskanten på Nationalmuseum. Tors-ten gjorde Karl XII sover stående av poppelbark och lite annat, ansiktet är skuret med Moras lilla kniv. Och det är Karl XII:s dödsmask som gått i arv i Domenicos stuckatörsläkt, för det var de som tog dödsmasken när Karl XII dött. Torsten fick den och satte dit den på skulpturen, benföringen har han lånat från den här tjejen uppe i Umeå som bjöd in nazikillar att hålla föreläsning på universitetet. Hon stod så där på en bild. Lautrecs flickor som är Torstens största skulptur bygger på två bilder som han har haft på sin vägg. Två flickor från Warszawas ghetto, och en helt annorlunda bild som Lautrec tog på en bordell i Frankrike. Hur kommer det sig att ni skulptörer är djärvare på baksidan än framsidan, sa Lennart Rodhe när han såg den.
- S:t Göran, sa Jan Svanberg. Den heter ju Göran och draken, det är inte helgonet, det finns ingen prinsessa, och han har laddat Annelis barnteckning med juver, phallos och pung. Den är androgyn som drakar egentligen är, zoologiskt alldeles riktig. Människan är en pervers natur, våra moraliska och etiska föreställningar avlägsnar oss från den natur som vi ändå oundgängligen är utgångna från, skriver Torsten. Där finns en klyfta och den ser stökig ut. Göran vidrör bägge sidor av gapet, ty det han är satt att försvara är det han är ämnad att förinta.
- Du intervjuar Torsten i din bok, sa Mailis. Han hade som ung målare och grafiker sett en S:t Göran uppe i Övertorneå. En medeltida skulptur, prinsessan hade försvunnit med vårfloden. Då slår det honom att han ska göra någonting annat, han ska bli skulptör. Och så skriver du om ondskan som är på gott och ont, för draken är inte alltid ond, det beror på vilken kultur vi är i. Det är märkligt att han får in allt detta i sin lilla aspskulptur.
- Draken är tvekönad, självklart, sa Björn Melin, men både man och kvinna kan ju vara alldeles för jävliga. Självklart. Och lansen och hur man använder en pensel, för en målare jättebra. Penseln kan vara jävligt farlig också. Självklart. Erik Lindegren har skrivit en dikt om S:t Göran och draken: Den som sätter livet till, det är varken S:t Göran eller draken, det är kvinnan. Det är livet som sätter livet till. Varje gång.
- Jesus går på vattnet, jag är nog den ende som sett Torsten gå på vattnet, sa Olle Carlström. Staffan Hallström ringde och bad mig segla ner hans koster till Borgholm, och Torsten följde med. Vid Arkösund blev det en fruktansvärd storm, när vi kom till Borgholm låg det en tysk lustjakt före oss in i hamnbasängen. Han fick motorstopp och det blåste. I förpiken hängde en matros som försökte få in en karbinhake i en boj men han missade. När vi kommer upp bredvid dem klättar Torsten upp i vantstaget och tar karbinhaken ur handen på matrosen och klipper in den öglan på bojen. Men när han hoppar ner har vi glidit isär och han landar stående på vattnet. Varpå han skuttar över till mig och jag drar in honom och vi fattar ingenting. På hotellet
sa man att Staffan Hallström var ute med sjöräddningen, och vi såg det i tv. Torsten Bergmark skulle skriva dödsrunan Då tänkte jag på undret, jag såg ju karln stå på vattnet. Ska vi gå ner och titta på båten, sa jag på morgonen. Och då såg jag undret. Jesus gick ju vattnet, kanske inte så snabbt som Torsten, men det stod pållare i vattenytan. I stormen hade vattnet stigit och då syntes de inte. Men Torsten hade sett dem. Kommer
du ihåg den här anekdoten om Genesarets sjö, sa jag. Ja visst,
vattnet hade ju stigit där också, sa Torsten.
- Jag såg utställningen på akademin i början på 60-talet, sa Kevork Zabounian. Målningar från Kreta, jag var imponerad och väldigt ung. Jag vet inte hur han ändrade sig över till skulptur, men man ser målaren hela tiden. Och hade han inte varit så inbäddad i landskapet däruppe, hade han inte heller kunnat göra det. Dagens målare försöker hitta på nånting sittande i sin ateljé men han var inte av den den sorten. Platsen betydde ofantligt mycket för honom.
- Han behandlar ytan på skulpturerna på det här gamla sättet, han bäddar för skulpturen i måleriet och grafiken, sa Mailis. Hans Flodaltare som han gjorde efter en resa på Enare Träsk är bland det finaste han gjort.
- Vi väntar på att Kevork ska bli skulptör, sa Thomas Qvarsebo. Bror Hjort fick frågan om han var målare eller skulptör, och då kom han fram till att han var en målare med form och en skulptör med färg.
- Det här med att han skulle bli skulptör, sa Olle Carlström. Jag lärde faktiskt känna Torsten för femtio år sen, när vi ställde ut på Gummesons 1954. När Torsten var ung så kunde han knappast hålla i en kniv, han fick t.o.m.påbackning för att han var så fullständigt opraktisk. Han är helt intellektuellt skolad och intresserar sig för en massa saker. Han läste ju arkeologi och var oerhört seriös när han höll på med sånt som inte hade med konst att göra. Så han måste lära sig allt detta utan någon som helst talang.
- Nu tror ni jag är lite påflugen därför jag kan säga så om Torsten, men han fick in det bakvägen, och då hade han användning för den där snabbheten i tänkande och handling, han lärde sig snabbt att hålla i en kniv. Han lärde sig allt om trävirke och verktyg, allt. Jag visste ju inte att han kunde gå på vattnet, men Torsten Renqvist är nog den snabbaste människa jag nånsin har träffat, både fysiskt och intellektuellt. Och han missar aldrig en grej. Om man talar, så är han där och penetrerar, och kan man inte lära sig nåt av det så håller han ett föredrag själv. Bara i luften, som när man kokar potatis på ett sätt som passar.
- Mailis är inte heller så dålig, köp hennes bok, själv får hon boken om Konstnärshuset, sa Thomas.

Lars Isacson:
T.v.: Lennart Nyman, Batte Sahlin,
Olle Hanspers, Ulf Abel m.fl.
Tarras Hollström:
T.h.: Magnus Persson, Björne Selder, Sven Harry Blomberg, 1987.

– S:t Göran, sa Jan Svanberg. Den heter ju Göran och draken, det är inte helgonet, det finns ingen prinsessa, och han har laddat Annelis barnteckning med juver, fallos och pung. Den är
androgyn som drakar egentligen är, zoologiskt alldeles riktig. Människan är en pervers natur, våra moraliska och etiska föreställningar avlägsnar oss från den natur som vi ändå oundgängligen är utgångna från, skriver Torsten. Där finns en klyfta och den ser stökig ut. Göran vidrör bägge sidor av gapet, ty det han är satt att försvara är det han är ämnad att förinta.
– Du intervjuar Torsten i din bok, sa Mailis. Han hade som ung målare och grafiker sett en S:t Göran uppe i Övertorneå. En medeltida skulptur, prinsessan hade försvunnit med vårfloden. Då slår det honom att han ska göra någonting annat, han ska bli skulptör. Och så skriver du om ondskan som är på gott och ont, för draken är inte alltid ond, det beror på vilken kultur vi är i. Det är märkligt att han får in allt detta i sin lilla aspskulptur.
– Draken är tvekönad, självklart, sa Björn Melin, men både man och kvinna kan ju vara alldeles för jävliga. Självklart. Och lansen och hur man använder en pensel, för en målare jättebra. Penseln kan vara jävligt farlig också. Självklart. Erik Lindegren har skrivit en dikt om S:t Göran och draken: Den som sätter livet till, det är varken S:t Göran eller draken, det är kvinnan. Det är livet som sätter livet till. Varje gång.
- Jesus går på vattnet, jag är nog den ende som sett Torsten gå på vattnet, sa Olle Carlström. Staffan Hallström ringde och bad mig segla ner hans koster till Borgholm, och Torsten följde med. Vid Arkösund blev det en fruktansvärd storm, när vi kom till Borgholm låg det en tysk lustjakt före oss in i hamnbasängen. Han fick motorstopp och det blåste. I förpiken hängde en matros som försökte få in en karbinhake i en boj men han missade. När vi kommer upp bredvid dem klättar Torsten upp i vantstaget och tar karbinhaken ur handen på matrosen och klipper in den öglan på bojen. Men när han hoppar ner har vi glidit isär och han landar stående på vattnet. Varpå han skuttar över till mig och jag drar in honom och vi fattar ingenting. På hotellet
sa man att Staffan Hallström var ute med sjöräddningen, och vi såg det i tv. Torsten Bergmark skulle skriva dödsrunan Då tänkte jag på undret, jag såg ju karln stå på vattnet. Ska vi gå ner och titta på båten, sa jag på morgonen. Och då såg jag undret. Jesus gick ju vattnet, kanske inte så snabbt som Torsten, men det stod pållare i vattenytan. I stormen hade vattnet stigit och då syntes de inte. Men Torsten hade sett dem. Kommer
du ihåg den här anekdoten om Genesarets sjö, sa jag. Ja visst,
vattnet hade ju stigit där också, sa Torsten.
- Jag såg utställningen på akademin i början på 60-talet, sa Kevork Zabounian. Målningar från Kreta, jag var imponerad och väldigt ung. Jag vet inte hur han ändrade sig över till skulptur, men man ser målaren hela tiden. Och hade han inte varit så inbäddad i landskapet däruppe, hade han inte heller kunnat göra det. Dagens målare försöker hitta på nånting sittande i sin ateljé men han var inte av den den sorten. Platsen betydde ofantligt mycket för honom.
- Han behandlar ytan på skulpturerna på det här gamla sättet, han bäddar för skulpturen i måleriet och grafiken, sa Mailis. Hans Flodaltare som han gjorde efter en resa på Enare Träsk är bland det finaste han gjort.
- Vi väntar på att Kevork ska bli skulptör, sa Thomas Qvarsebo. Bror Hjort fick frågan om han var målare eller skulptör, och då kom han fram till att han var en målare med form och en skulptör med färg.
- Det här med att han skulle bli skulptör, sa Olle Carlström. Jag lärde faktiskt känna Torsten för femtio år sen, när vi ställde ut på Gummesons 1954. När Torsten var ung så kunde han knappast hålla i en kniv, han fick t.o.m.påbackning för att han var så fullständigt opraktisk. Han är helt intellektuellt skolad och intresserar sig för en massa saker. Han läste ju arkeologi och var oerhört seriös när han höll på med sånt som inte hade med konst att göra. Så han måste lära sig allt detta utan någon som helst talang.
- Nu tror ni jag är lite påflugen därför jag kan säga så om Torsten, men han fick in det bakvägen, och då hade han användning för den där snabbheten i tänkande och handling, han lärde sig snabbt att hålla i en kniv. Han lärde sig allt om trävirke och verktyg, allt. Jag visste ju inte att han kunde gå på vattnet, men Torsten Renqvist är nog den snabbaste människa jag nånsin har träffat, både fysiskt och intellektuellt. Och han missar aldrig en grej. Om man talar, så är han där och penetrerar, och kan man inte lära sig nåt av det så håller han ett föredrag själv. Bara i luften, som när man kokar potatis på ett sätt som passar.
- Mailis är inte heller så dålig, köp hennes bok, själv får hon boken om Konstnärshuset, sa Thomas.

Batte Sahlin:
T.v.: Mailis Stensman,
Thomas Qvarsebo, 1997.
T.h.: Jan Svanberg, 2002.

– Jesus går på vattnet, jag är nog den ende som sett Torsten gå på vattnet, sa Olle Carlström. Staffan Hallström ringde och bad mig segla ner hans koster till Borgholm, och Torsten följde med. Vid Arkösund blev det en fruktansvärd storm, när vi kom till Borgholm låg det en tysk lustjakt före oss in i hamnbasängen. Han fick motorstopp och det blåste. I förpiken hängde en matros som försökte få in en karbinhake i en boj men han missade. När vi kommer upp bredvid dem klättrar Torsten upp i vantstaget och tar karbinhaken ur handen på matrosen och klipper in den öglan på bojen. Men när han hoppar ner har vi glidit isär och han landar stående på vattnet. Varpå han skuttar över till mig och jag drar in honom och vi fattar ingenting. På hotellet sa man att Staffan Hallström var ute med sjöräddningen, och
vi såg det i tv. Torsten Bergmark skulle skriva dödsrunan.
Då tänkte jag på undret, jag såg ju karln stå på vattnet. Ska vi
gå ner och titta på båten, sa jag på morgonen. Och då såg jag undret. Jesus gick ju vattnet, kanske inte så snabbt som Torsten, men det stod pållare i vattenytan. I stormen hade vattnet stigit och då syntes de inte. Men Torsten hade sett dem. Kommer
du ihåg den här anekdoten om Genesarets sjö, sa jag. Ja visst,
vattnet hade ju stigit där också, sa Torsten.
– Jag såg utställningen på Akademin i början på 60-talet, sa Kevork Zabounian. Målningar från Kreta, jag var imponerad och väldigt ung. Jag vet inte hur han ändrade sig över till skulptur, men man ser målaren hela tiden. Och hade han inte varit så inbäddad i landskapet däruppe, hade han inte heller kunnat göra det. Dagens målare försöker hitta på nånting sittande i sin ateljé men han var inte av den sorten. Platsen betydde ofantligt mycket för honom.
- Han behandlar ytan på skulpturerna på det här gamla sättet, han bäddar för skulpturen i måleriet och grafiken, sa Mailis. Hans Flodaltare som han gjorde efter en resa på Enare Träsk är bland det finaste han gjort.
- Vi väntar på att Kevork ska bli skulptör, sa Thomas Qvarsebo. Bror Hjort fick frågan om han var målare eller skulptör, och då kom han fram till att han var en målare med form och en skulptör med färg.
- Det här med att han skulle bli skulptör, sa Olle Carlström. Jag lärde faktiskt känna Torsten för femtio år sen, när vi ställde ut på Gummesons 1954. När Torsten var ung så kunde han knappast hålla i en kniv, han fick t.o.m.påbackning för att han var så fullständigt opraktisk. Han är helt intellektuellt skolad och intresserar sig för en massa saker. Han läste ju arkeologi och var oerhört seriös när han höll på med sånt som inte hade med konst att göra. Så han måste lära sig allt detta utan någon som helst talang.
- Nu tror ni jag är lite påflugen därför jag kan säga så om Torsten, men han fick in det bakvägen, och då hade han användning för den där snabbheten i tänkande och handling, han lärde sig snabbt att hålla i en kniv. Han lärde sig allt om trävirke och verktyg, allt. Jag visste ju inte att han kunde gå på vattnet, men Torsten Renqvist är nog den snabbaste människa jag nånsin har träffat, både fysiskt och intellektuellt. Och han missar aldrig en grej. Om man talar, så är han där och penetrerar, och kan man inte lära sig nåt av det så håller han ett föredrag själv. Bara i luften, som när man kokar potatis på ett sätt som passar.
- Mailis är inte heller så dålig, köp hennes bok, själv får hon boken om Konstnärshuset, sa Thomas.

Olle Eriksson:
T.v.: Torsten Fridh.
T.h.: Primärröker, 2002.
Chet Kanra: leif andersson. 2002

245

– Han behandlar ytan på skulpturerna på det här gamla sättet, han bäddar för skulpturen i måleriet och grafiken, sa Mailis. Hans Flodaltare som han gjorde efter en resa på Enare Träsk är bland det finaste han gjort.
– Vi väntar på att Kevork ska bli skulptör, sa Thomas Qvarsebo. Bror Hjort fick frågan om han var målare eller skulptör, och då kom han fram till att han var en målare med form och en skulptör med färg.
– Det här med att han skulle bli skulptör, sa Olle Carlström.
Jag lärde faktiskt känna Torsten för femtio år sen, när vi ställde ut på Gummesons 1954. När Torsten var ung så kunde han knappast hålla i en kniv, han fick t.o.m. påbackning för att han var så fullständigt opraktisk. Han är helt intellektuellt skolad och intresserar sig för en massa saker. Han läste ju arkeologi och var oerhört seriös när han höll på med sånt som inte hade med konst att göra. Så han måste lära sig allt detta utan någon som helst talang.
– Nu tror ni jag är lite påflugen därför jag kan säga så om Torsten, men han fick in det bakvägen, och då hade han användning för den där snabbheten i tänkande och handling, han lärde sig snabbt att hålla i en kniv. Han lärde sig allt om trävirke och verktyg, allt. Jag visste ju inte att han kunde gå på vattnet, men Torsten Renqvist är nog den snabbaste människa jag nånsin har träffat, både fysiskt och intellektuellt. Och han missar aldrig en grej. Om man talar, så är han där och penetrerar, och kan man inte lära sig nåt av det så håller han ett föredrag själv. Bara i luften, som när man kokar potatis på ett sätt som passar.
- Mailis är inte heller så dålig, köp hennes bok, själv får hon boken om Konstnärshuset, sa Thomas.

Torkel Dahlstedt:
T.v.: Tord Falk, 2005.
Batte Sahlin, Bosse Thorén, 2001.
T.h.: Batte Sahlin, Beate Sydhoff, 2002.
Chet Kanra: leif andersson. 2002

Göran Brunius:
T.v.: Walter Huber m.fl.
T.h.: Mats Ergon, Lennart Rodhe m.fl.
Chet Kanra: leif andersson. 2002

Rodhe gör grafik med antroposofernas färgkritor
Lennart Rodhe
– Ta ner de där stearinljusen, de stör utsikten. Rodhe som grafiker, det står inte Grafiker utan Som grafiker. Jag är målare och arbetar på ingivelse, inte inspiration. Ingivelsen kan komma i badrummet eller i duschen, och tyvärr får jag ofta klart för mig hur jag inte borde ha gjort, sa Lennart. Jag börjar bakifrån och visar min senaste bild. Jag tecknade den från verandan i somras när jag såg in mellan grenarna, på päronträd och askar. Och mellan löven såg jag himlen. Jag tecknade en form till en form med antroposofernas vaxkritor. Jag prövade med en skär färg och en grön färg. Ove Lööv hjälpte mig att trycka den. Jag hade velat ha den med mera krapplack men det skulle aldrig falla mig in att ändra. Den är tryckt på ett rektangulärt, oregelbundet indiskt papper från Nepal. Knottrigt, skrovligt och spännande att trycka på. Det äger ingen storlek, det är bara tryckytan som är konstant.
– Ja, det är spännande på något sätt, annars är fina papper som nyfallen snö, men det här är som en hönsgård med en stark lukt. Det är ett verkligt rum, det ogripbara rummet. Nej, det gripbara rummet, men när man tror man fått grepp om rummet skiftar det. Fast när jag nu tittar tillbaka återkommer mitt gamla vanliga motiv från stranden. Man når inte ända fram och resultatet gör att jag får tänka om. Det är skillnad med en målning som ständigt ändras. Det är ett otyg, ett av de stora felen. Man tror att det som är bra kan man bättra på. Eller värre, det som är dåligt kan man bättra på. Jag gör aldrig mina tryck efter en målning, kanske tvärtom, sa Lennart och drog kronologin från de första litografierna tryckta av Christian Sörensen och Rolf Jansson.
- Men jag var för otålig för det precisa. 1969 började jag med serigrafierna som var snabbare. Ove lärde mig vad jag kunde uppnå med få färger. Inte blandningar av blått, gult och rött som med Växthuset. På vintern kan jag sitta i min ateljé och fabulera. Jag tecknade julkort med skyltmålarnas fyra cm breda filtpennor till extraprisskyltarna. De kom ut till Nyår. Man tvingar på dem bilder, men de finns inte i handeln. Nu finns de på utställningen och är dyra. Varför skulle jag ta Konstfrämjandepriser?
- Filtpennorna höll i två år. Jag tryckte bilderna med Ove för att bevara dem och använde filtpennorna till utsmyckningen med tygtryck på Kulturhuset. Ove är bra, han är före mig. Och jag har slutat göra stora upplagor. Buntmakeri kallar vi det, Ove och jag. Jag har alltid varit road av att göra små saker som ser stora ut. Liksom ett samtal med min egen teckning där jag fungerar som en annan betraktare. Bagatellerna är ibland ändrade i kopiatorn och färglagda. Sedan kom mönstren, rapporterna. Jag satte upp dem på väggen i ateljen på landet. När jag hälsade på om kvällen hade formerna blivit som grenverk där solen kröp in mellan grenarna. Jag lär mig av vad jag vill och läser in vad jag vill. Den här kallar jag Farao och Eknaton, det är en av de sista bilderna från en resa till Egypten.
- På den gamla tiden var det avbildande, men det var slutkört, sa Olle Eriksson. Med 47 års män kom en ny tid. Jag hörde aldrig till konkretisterna, men vi bröt med det föreställande. Gamla mormor som sydde vid lampan. Konkretismen var obegriplig för många, men hade något av det konstvärlden längtade efter. Något som inte var klart utsagt. Men så småningom utvecklades det mot det abstrakta. En värld lika verklig som ett foto.
- De ville inte ha mormor som stoppar strumpor, de ville ha  samma känsla som mormor som stoppar strumpor, sa Lennart Rodhe. Och jag blir förvånad över hur min konst lever som en spegling av min tid. Inte politiskt, utan i medvetandet av tiden.
- Men det är dina senaste lekfulla bilder jag gillar bäst, sa Björn Wessman.
- Lennart får trösta sig med Jon-Ands bok med idel gamla välbekanta 30-talsansikten från den lekfulla barndomstiden, sa Ruben Heleander.

– Men jag var för otålig för det precisa. 1969 började jag med serigrafierna som var snabbare. Ove lärde mig vad jag kunde uppnå med få färger. Inte blandningar av blått, gult och rött som med Växthuset. På vintern kan jag sitta i min ateljé och fabulera. Jag tecknade julkort med skyltmålarnas fyra cm breda filtpennor till extraprisskyltarna. De kom ut till nyår. Man tvingar på dem bilder, men de finns inte i handeln. Nu finns de på utställningen och är dyra. Varför skulle jag ta Konstfrämjandepriser?
– Filtpennorna höll i två år. Jag tryckte bilderna med Ove för att bevara dem och använde filtpennorna till utsmyckningen med tygtryck på Kulturhuset. Ove är bra, han är före mig. Och jag har slutat göra stora upplagor. Buntmakeri kallar vi det, Ove och jag. Jag har alltid varit road av att göra små saker som ser stora ut. Liksom ett samtal med min egen teckning där jag fungerar som en annan betraktare. Bagatellerna är ibland ändrade i kopiatorn och färglagda. Sedan kom mönstren, rapporterna. Jag satte upp dem på väggen i ateljen på landet. När jag hälsade på om kvällen hade formerna blivit som grenverk där solen kröp in mellan grenarna. Jag lär mig av vad jag vill och läser in vad jag vill. Den här kallar jag Farao och Eknaton, det är en av de sista bilderna från en resa till Egypten.
- På den gamla tiden var det avbildande, men det var slutkört, sa Olle Eriksson. Med 47 års män kom en ny tid. Jag hörde aldrig till konkretisterna, men vi bröt med det föreställande. Gamla mormor som sydde vid lampan. Konkretismen var obegriplig för många, men hade något av det konstvärlden längtade efter. Något som inte var klart utsagt. Men så småningom utvecklades det mot det abstrakta. En värld lika verklig som ett foto.
- De ville inte ha mormor som stoppar strumpor, de ville ha  samma känsla som mormor som stoppar strumpor, sa Lennart Rodhe. Och jag blir förvånad över hur min konst lever som en spegling av min tid. Inte politiskt, utan i medvetandet av tiden.
- Men det är dina senaste lekfulla bilder jag gillar bäst, sa Björn Wessman.
- Lennart får trösta sig med Jon-Ands bok med idel gamla välbekanta 30-talsansikten från den lekfulla barndomstiden, sa Ruben Heleander.

Björn Wessman:
T.v.: Lennart Rodhe m.fl., 1991.
T.h.: Göran Brunius talar.

– På den gamla tiden var det avbildande, men det var slutkört,
sa Olle Eriksson. Med 1947 års män kom en ny tid. Jag hörde aldrig till konkretisterna, men vi bröt med det föreställande. Gamla mormor som sydde vid lampan. Konkretismen var obegriplig för många, men hade något av det konstvärlden längtade efter. Något som inte var klart utsagt. Men så småningom utvecklades det mot det abstrakta. En värld lika verklig som ett foto.
– De ville inte ha mormor som stoppar strumpor, de ville ha  samma känsla som mormor som stoppar strumpor, sa Lennart Rodhe. Och jag blir förvånad över hur min konst lever som en spegling av min tid. Inte politiskt, utan i medvetandet av tiden.
– Men det är dina senaste lekfulla bilder jag gillar bäst, sa Björn Wessman.
– Lennart får trösta sig med Jon-Ands bok med idel gamla välbekanta 30-talsansikten från den lekfulla barndomstiden, sa Ruben Heleander.

Gösta Gartinger:
Grafiker diskuterar:
T.v.: Mats Ergon, 2003.
T.h.: Mikael Wahrby, 2002.

Konstnären och livsuppgiften, antroposoferna i Järna
Arne Klingborg
– Det blir bilder ur min biografi, allt hänger ihop, sa Arne.
Jag började på Viggbyholmsskolan 1928, den här experimentskolan med tradition från Carl Malmsten. Lite möbler, lampor och annorlunda mot hemma. Det var en konstnärlig stämning
på Viggan. Folk sa att vi inte lärde oss någonting, men läraren
Per Sundberg var ett pedagogiskt geni. 1932 gjorde den examens-fria linjen en studieresa till Tyskland och såg konstruktivister och det nyöppnade Pergamonmuseet i Berlin. Det var så vackert att jag höll på att förlora medvetandet.
– Jag började praktisera hos Jon-And på Operan, och hos Gunnar Torham, och såg Asplunds funkisvåning med svarta golv och Ingegerd Torhams svarta mattor som nu finns på Nationalmuseum. Jag drack kaffe ur svarta koppar och umgicks med funkisarkitekterna bakom Stockholmsutställningen, och lyssnade begeistrad på Corbusier fast jag inte kunde ett ord franska. 1935 kom jag in på Mejan och blev Grünewaldelev. Hos Isaac med vit rock och sin cigarr och den där cézanneska bakgrunden. Isaac talade om Cézanne och Picasso. Det var som hela Europa ramlade in. Jag blev Isaacs medhjälpare och besökte villan i Saltsjöbaden som Ferdinand Boberg ritat. Det var inte som hos Asplund utan äkta mattor, bronser och antika fat. Chagall, Picasso och Utrillo på väggarna och vinfat i källaren. Arbetssammanhanget pågick fram till Isaacs död, men när judeförföljelserna börjat kunde det gå dagar utan att han kunde göra någonting.
- 1936 skapade Per Sundberg och Gustav Ritter sitt annex för störda barn. De målade väggarna rosa, det var lingon och mjölk. Kära Gustav, har du ingen smak sa jag. Vi har kanske en annan syn, sa Gustav. Färgen ska stödja de pedagogiska åtgärderna. Jag läste Goethes Färglära om färgens sinnligt etiska verkan och Rudolf Steiners Vetenskapen om det fördolda i lyan i Gamla Stan under kriget. Så här måste det ju vara, tänkte jag. Sedan läste jag Kandinsky och ställde ut färgstämningar och figurer med Sju Unga. 1947 kom jag till Dornach och mötte impulserna från Steiner.
- Det här var ju skakande, en ny värld. Blicken riktad mot människans potens. Jag är inte bara arv och miljö utan själv kapabel att skapa mitt liv. Det här är en komposthög, man måste börja med jorden, sa Gustav Ritter som skapade den första trädgården i Järna. En liten by, en pedagogisk provins. Jag lät bildmålandet vara. Tillsammans med Erik Abbi Asmussen förändrade vi den gamla fattigskolan på Brunkeberg, och nu laserade vi väggarna rosa. Där bakom granhäckarna sitter antroposoferna och sysslar med sin verksamhet och sina morötter, säger de i Järna. Men där finns också Vidarkliniken med 11 läkare, 3 vanliga skolor och 5 stycken jordbruk. Och nu har Södertälje rangordnat kommunens tre viktigaste verksamheter. Det är 1. Scania Vabis, 2. Astra och 3. Antroposoferna.
- Corbusier var en skitstövel, en omänniska, han ville bygga en enda stad i Sverige från Ystad till Haparande. Men var får ni pengarna ifrån? undrade Lars Rolf.
- Wikström ordnade ett lån men annars får vi inte en krona från stat och kommun, sa Arne. Och Erik Asmussen hade följande begåvning, han köpte illa skötta hus billigt, restaurerade och sålde dem dyrt och satte in pengarna i stiftelsen. Och varje hus har sin speciella historia. När ämnesläraren från Östergötland sålde sitt hus, blev det grundplåten till ett hus i Järna.
I dag är alla husen betalda.
- På Konstfack var vi positiva till antroposoferna och bildade en grupp, men när de religiösa termerna kom in svalnade intresset, sa Tor Erik Flyckt. Och jag har varit i Järna en gång på en väns begravning, han ville bli begravd där. Vi kunde vara lite glada när vi skickade upp kompisen. Ljus klädsel och ingen psalmsång. Men det var dystert. Jag tror ingen lappkyrka kan vara
mer dyster.
- Förbud mot blommor. Ur en lönndörr smyger en liten man och börjar spela cittra och sjunga på ett språk som ingen begriper, det var sydtyrolska. Det kommer trippande damer och en lång människa med kängor som skinheads, han tar hand om rökelsen. Han är som en hövding och springer hit och dit, då kommer cittraspelaren ut igen. Till slut tog den sorgliga händelsen slut. Officianterna försvann och vi satt ensamma kvar. Vad är det som gör den här tron så fin? Kan du förklara den diskrepansen?
- Det du har sett är en liten församling i Järna, sa Arne. Många av de här sakerna är kanske inte så fräscht genomarbetade, men när jag var i San Marco i Florens och hörde en mässa förstod jag inte heller någonting.
- Det man vet är totalt ointressant, de enda som sysslar med det är naturvetarna, sa Lars Rolf. Att hitta en väg att syssla med det man inte vet, det är intressant. Men bara för man målar är man inte konstnär och bara för man är en knöl är man inte skulptör.
- Vad är då det här med antroposoferna, hur kommer det sig att det finns en så väldigt enkel karaktäristik? sa Ralph Erskine. Jag har ju haft både barn och barnbarn i Waldorf-skolorna och alla barn har samma mening och den är enkel, enkel är bäst.

Andreas Ribbung:
T.v.: Yngve Svedlund m.fl.
T.h.: Tom Sandqvist m.fl.

– 1936 skapade Per Sundberg och Gustav Ritter sitt annex för störda barn. De målade väggarna rosa, det var lingon och mjölk. Kära Gustav, har du ingen smak sa jag. Vi har kanske
en annan syn, sa Gustav. Färgen ska stödja de pedagogiska åtgärderna. Jag läste Goethes Färglära om färgens sinnligt etiska verkan och Rudolf Steiners Vetenskapen om det fördolda i lyan i Gamla Stan under kriget. Så här måste det ju vara, tänkte jag. Sedan läste jag Kandinsky och ställde ut färgstämningar och figurer med Sju Unga. 1947 kom jag till Dornach och mötte impulserna från Steiner. Det här var ju skakande, en ny värld. Blicken riktad mot människans potens. Jag är inte bara arv och miljö utan själv kapabel att skapa mitt liv.
– Det här är en komposthög, man måste börja med jorden, sa Gustav Ritter som skapade den första trädgården i Järna. En liten by, en pedagogisk provins. Jag lät bildmålandet vara. Tillsammans med Erik Abbi Asmussen förändrade vi den gamla fattigskolan på Brunkeberg, och nu laserade vi väggarna rosa. Där bakom granhäckarna sitter antroposoferna och sysslar med sin verksamhet och sina morötter, säger de i Järna. Men där finns också Vidarkliniken med elva läkare, tre vanliga skolor och fem stycken jordbruk. Och nu har Södertälje rangordnat kommunens tre viktigaste verksamheter. Det är 1. Scania Vabis, 2. Astra och 3. Antroposoferna.
- Corbusier var en skitstövel, en omänniska, han ville bygga en enda stad i Sverige från Ystad till Haparande. Men var får ni pengarna ifrån? undrade Lars Rolf.
- Wikström ordnade ett lån men annars får vi inte en krona från stat och kommun, sa Arne. Och Erik Asmussen hade följande begåvning, han köpte illa skötta hus billigt, restaurerade och sålde dem dyrt och satte in pengarna i stiftelsen. Och varje hus har sin speciella historia. När ämnesläraren från Östergötland sålde sitt hus, blev det grundplåten till ett hus i Järna.
I dag är alla husen betalda.
- På Konstfack var vi positiva till antroposoferna och bildade en grupp, men när de religiösa termerna kom in svalnade intresset, sa Tor Erik Flyckt. Och jag har varit i Järna en gång på en väns begravning, han ville bli begravd där. Vi kunde vara lite glada när vi skickade upp kompisen. Ljus klädsel och ingen psalmsång. Men det var dystert. Jag tror ingen lappkyrka kan vara
mer dyster.
- Förbud mot blommor. Ur en lönndörr smyger en liten man och börjar spela cittra och sjunga på ett språk som ingen begriper, det var sydtyrolska. Det kommer trippande damer och en lång människa med kängor som skinheads, han tar hand om rökelsen. Han är som en hövding och springer hit och dit, då kommer cittraspelaren ut igen. Till slut tog den sorgliga händelsen slut. Officianterna försvann och vi satt ensamma kvar. Vad är det som gör den här tron så fin? Kan du förklara den diskrepansen?
- Det du har sett är en liten församling i Järna, sa Arne. Många av de här sakerna är kanske inte så fräscht genomarbetade, men när jag var i San Marco i Florens och hörde en mässa förstod jag inte heller någonting.
- Det man vet är totalt ointressant, de enda som sysslar med det är naturvetarna, sa Lars Rolf. Att hitta en väg att syssla med det man inte vet, det är intressant. Men bara för man målar är man inte konstnär och bara för man är en knöl är man inte skulptör.
- Vad är då det här med antroposoferna, hur kommer det sig att det finns en så väldigt enkel karaktäristik? sa Ralph Erskine. Jag har ju haft både barn och barnbarn i Waldorf-skolorna och alla barn har samma mening och den är enkel, enkel är bäst.

Peter Dahl:
T.v.: Gammalt festligt folk
under 1980-talet på film, 2003.
T.h.: Modellteckningens grunder.

– Corbusier var en skitstövel, en omänniska, han ville bygga en enda stad i Sverige från Ystad till Haparanda. Men var får ni pengarna ifrån? undrade Lars Rolf.
– Wikström ordnade ett lån men annars får vi inte en krona från stat och kommun, sa Arne. Och Erik Asmussen hade följande begåvning, han köpte illa skötta hus billigt, restaurerade och sålde dem dyrt och satte in pengarna i stiftelsen. Och varje hus har sin speciella historia. När ämnesläraren från Östergötland sålde sitt hus, blev det grundplåten till ett hus i Järna.
I dag är alla husen betalda.
– På Konstfack var vi positiva till antroposoferna och bildade
en grupp, men när de religiösa termerna kom in svalnade intresset, sa Tor Erik Flyckt. Och jag har varit i Järna en gång på en väns begravning, han ville bli begravd där. Vi kunde vara lite glada när vi skickade upp kompisen. Ljus klädsel och ingen psalmsång. Men det var dystert. Jag tror ingen lappkyrka kan vara mer dyster. Förbud mot blommor. Ur en lönndörr smyger en liten man och börjar spela cittra och sjunga på ett språk som ingen begriper, det var sydtyrolska. Det kommer trippande damer och en lång människa med kängor som skinheads,
han tar hand om rökelsen.
– Han är som en hövding och springer hit och dit, då kommer cittraspelaren ut igen. Till slut tog den sorgliga händelsen slut. Officianterna försvann och vi satt ensamma kvar. Vad är det som gör den här tron så fin? Kan du förklara den diskrepansen?
– Det du har sett är en liten församling i Järna, sa Arne. Många av de här sakerna är kanske inte så fräscht genomarbetade, men när jag var i San Marco i Florens och hörde en mässa förstod jag inte heller någonting.
– Det man vet är totalt ointressant, de enda som sysslar med det är naturvetarna, sa Lars Rolf. Att hitta en väg att syssla med det man inte vet, det är intressant. Men bara för man målar är man inte konstnär och bara för man är en knöl är man inte skulptör.
– Vad är då det här med antroposoferna, hur kommer det sig
att det finns en så väldigt enkel karaktäristik? sa Ralph Erskine. Jag har ju haft både barn och barnbarn i Waldorf-skolorna och alla barn har samma mening och den är enkel, enkel är bäst.

Hasse Erikson:
Gösta Wallmark m.fl.

Konst för miljoner - människor
Mailis Stensman
– De offentliga uppköpen bildar ingen helhet, sa Mailis Stensman. Ibland önskar jag att väggar inte fanns, jag ogillar konstfiber och gips och vill ha riktiga material. Det här är T-centralen på väg till Ultvedts blå tempel. Och Rodhes fruktträdgård i Handelsbanken några stenkast från oss. Baertling med speglar i hötorgshuset och Peter Dahls första väggmålning på Musikhögskolan. Här sitter Sten Broman och lyssnar när Elvis Presley spelar. Det finns fina saker som man borde gå och se på om man öppnade en dörr. Konstnärsarvodet bekostar konstarvodet på ett annat sätt när Lars Englund gör fasader i nära samarbete med en arkitekt i Örebro.
Med stucko lustro får man en vägg som är både mjuk och hård med slutskiktet i vax Det här är X-ets och Amelins fresker i Skogskyrkogården och på lärarhögskolan, det här är Margareta Halleks vägg och Rodhes målning i Östersund.
– Nu är de tre järnen på gaslågan färdiga och Lars Puelli känner efter på kinden. Var hittar man såna väggar i dag? En sån här vägg som Margaretas gör man inte heller i dag, nu får den inte gå ända upp eller ner. Och man slängde på något sätt Rodhe i papperskorgen Vi tar inte heller hand om Egon Möller-Nielsens skulptur från -49, den sprängs av isen. Men med Peter Hellboms isskulptur blir det inga problem, snart rinner den ner. I fabriken i Göteborg har Jörgen Fogelquist gestaltat en hel miljö i slutet av 60-talet, Jim Berggren har gjort freskerna.
- Många är ju inte monumentalskulptörer, vi har vår privata värld. Jag har känt utmaningen men lyckligtvis inte gjort det, sa Torsten Renqvist. Är det Torsten Renqvist? sa mannen från SL i telefonen. Ja, sa jag. Hör du du, sa han. Då la jag mig ändå lägre i snacket. Då säger han, du kommer inte att tro mig men du ska göra Täby tunnelbanestation. Men den blev ju aldrig av!
- Vem ser den, vem avnjuter tunnelbanekonsten? Nu är det min pelare, nu går  jag av, sa tanten som gillade den, sa Gunnar Beck.
- Många är ju inte monumentalskulptörer, vi har vår privata värld. Jag har känt utmaningen men lyckligtvis inte gjort det, sa Torsten Renqvist. Är det Torsten Renqvist? sa mannen från SL i telefonen. Ja, sa jag. Hör du du, sa han. Då la jag mig ändå lägre i snacket. Då säger han, du kommer inte att tro mig men du ska göra Täby tunnelbanestation. Men den blev ju aldrig av!
- Vem ser den, vem avnjuter tunnelbanekonsten? Nu är det min pelare, nu går  jag av, sa tanten som gillade den, sa Gunnar Beck.
- När Klara revs ville Lage Lindell starta ett gäng konstnärer som gick dit och målade väggarna, inte som protest men för att måla. Kan ni tänka er Lage göra utsmyckningar på Slussen, där finns ju ingenting att utsmycka, sa Olle Carlström.
- Apropå utsmyckningen av Slussen, sa Torsten Renqvist. Vad konstiga ni är ni konstnärer, du är den tredje jag frågar, sa SL-killen i telefon. Jag ringde Ludde Lundquist, jag är ingen dekoratör, sa han. Då ringde jag Lage Lindell. Vad sa Lage då? undrade jag. Han är  ju uppfostrad på söder, sa SL-killen. Av en folkskollärare i Västergötand, sa jag. Men Lage kunde ju handskas med stora ytor, Slussen var vikt. Och då valde de Lage därför att han vuxit upp på Stockholms Söder. Men du vet, när jag tänker på tunnelbanan och Slussen då får jag fnatt.

Tarras Hollström:
T.v.: Olle Eriksson,
Olle Granath m.fl., 1993.
Ryno Frieberg:
T.h.: Håkan Bonds, Gösta Lindström, Lars Rolf, Jan Brauner,
Lars Uno Sandblom,
Håkan Bull m.fl., 1997.

– Många är ju inte monumentalskulptörer, vi har vår privata värld. Jag har känt utmaningen men lyckligtvis inte gjort några,
sa Torsten Renqvist. Är det Torsten Renqvist? sa mannen från SL
i telefonen. Ja, sa jag. Hör du du, sa han. Då la jag mig ändå lägre i snacket. Då säger han, du kommer inte att tro mig men du ska göra Täby tunnelbanestation. Men den blev ju aldrig av!
– Vem ser den, vem avnjuter tunnelbanekonsten? Nu är det min pelare, nu går jag av, sa tanten som gillade den, sa Gunnar Beck.
– När Klara revs ville Lage Lindell starta ett gäng konstnärer som gick dit och målade väggarna, inte som protest men för att måla. Kan ni tänka er Lage göra utsmyckningar på Slussen, där finns ju ingenting att utsmycka, sa Olle Carlström.
– Apropå utsmyckningen av Slussen, sa Torsten Renqvist.
Vad konstiga ni är ni konstnärer, du är den tredje jag frågar, sa SL-killen i telefon. Jag ringde Ludde Lundquist, jag är ingen
dekoratör, sa han. Då ringde jag Lage Lindell. Vad sa Lage då? undrade jag. Han är  ju uppfostrad på söder, sa SL-killen. Av en folkskollärare i Västergötand, sa jag. Men Lage kunde ju handskas med stora ytor, Slussen var vikt. Och då valde de Lage därför att han vuxit upp på Stockholms Söder. Men du vet, när jag tänker på tunnelbanan och Slussen då får jag fnatt.

Batte Sahlin:
T.v.: Mailis Stensman,
Olle Granath, 1992.
T.h.: Håkan Bull, 1996.
Ludvig Rasmusson, 1995.

Åke Nothberg:
Johan Ericsson,
Sigge Bergström m.fl., 1925.

Konstnären och kritiken – Arne Törnqvist
– Konstnär och kritiker, för mig en personalunion, sa Arne Törnqvist. I litteraturkritiken nästan legio, ett sätt att försörja sig för många författare. Inte så vanligt inom bildkonsten,
men vi har ju Torsten Bergmark, Yngve Berg, Jan Håfström och några till. Jag har således fått se sakerna från flera håll, inte så mycket som målare kanske men som dramatiker. Jag har fått beröm men också blivit utskälld efter noter, så jag vet vad det betyder av smärta och smälek. Kritikerna kan vara konstnärens värsta fiende. Jag ville först bli konstnär. Jag hade en oerhört romantisk uppfattning och såg de stora utställningarna med van Gogh, Munch, Kylberg och lite senare Josephson. Rän-
derna har aldrig gått ur. Efter studentexamen sökte jag in på
Akademin men kom inte in. Jag började på Académie Libre,
Rodhes stränga skola. Jag kom dit som omogen romantiker, konsten var självuttryck. Rodhe lärde mig något helt annat.
Jag blev totalt av med min märkvärdighet och nedtryckt i skoskaften. Ska det vara så här svårt, tänkte jag, och lomade iväg, ganska beklämd. Jag gav upp drömmarna och började läsa konsthistoria på Högskolan. Började skriva Stockholmskröni-kor i Paletten och i Stockholmstidningen.
– Jag skrev en avhandling om yta och struktur i bildkonsten på 60-talet och jag började måla lite försiktigt igen. Men jag kände mig ganska hemlös på 60-talet. Det här stora uppsvinget på Moderna Museet. Jag var främmande för estetiken och ifrågasatte dess teser i Paletten. Lindes tes att åskådaren gör konstverket,
tesen att allt är konst och den kulturdemokratiska tesen att allt är lika bra. Att Sigge Stark är lika bra som Harry Martinsson.
Och det fick jag verkligen fan för. Jag träffade Göran Tunström
på Dramaten. Det var det absolut dummaste jag läst, sa han.
- För Linde ínnebar tesen att åskådaren gör verket en stor frihet, han tyckte motsatsen var kränkande. Att verket skulle besitta en naturlig auktoritet var en slags tryck-på-knappen
respons. Men jag ville ha nått slags objektivitet. Något i verket, som när Rudolf Arnheim analyserade bildkonsten från ett gestaltpsykologiskt perspektiv i Art and Visual Perception. Uttrycket i en bild hänger på naturliga gestaltpsykologiska figurationer. Jag tyckte det garanterade en slags bas för konstverket, både för konstnären, åskådaren och kritikern, annars blev det något oerhört flytande. Jag började skriva i DN. Den gamla smakdomaren med objektiva normer existerar inte längre. En vanlig typ är journalisten som bedömer konsten som händelse, vilket kan behövas. Sedan finns det kritiker som relaterar konsten till Zeitgeisten, en spegel av tiden. Men jag känner snarare konstverket som en händelse i själen än som en händelse i konstvärlden. Jag har varit en konstälskare som velat upprätta en slags autentisk kommunikation med det jag ser.
- Arne har öppnat för kommentarer, sa Göran Brunius. Sympatiskt att du presenterade dig så anspråkslöst, även om det kan innebära något av ett kokotteri. Man tror det inte riktigt, ty detta att man skriver, målar, tecknar, detta är ju en pretention. Man är övertygad om att det man har att säga har betydelse. Och du beskrev konstkritkern som en fiende till konstnärerna, men kritikerna är ju konstens härolder. De ska berätta om konsten. Och för vem berättar de? Berättar de för den stora allmänheten? De berättar naturligtvis inte för konstnären för han är ju övertygad om vad han gör. Till hundra procent. Det är ju inte så att konstnären genast ska störta sig över morgonbladet och läsa va fan någon annan tycker om vad han gör. Det ska han inte göra, men det kanske han gör ändå. Det gäller den stora allmänheten. Det gäller att inplantera något slags intresse för vad det är fråga om. Det finns ju ingen anledning att skriva om man inte är intresserad. Jag tycker t.ex. Håfström var väldigt hård mot makarna Pauli nyligen. Har man den inställningen till ett avdött konstnärspar borde man kanske inte skriva om det. Inte spöa dem som om de skulle kunna bli bättre, för det kan man ju inte vänta sig när de ligger där i sina lådor.
- På KTH finns det en tendens till en humanistiskt kulturdebatt, sa arkitekten Rune Bobert. Jag önskar du skulle kunna beskriva varthän kritiken kan bege sig efter den förvirrade tid vi lever i nu. Du har deltagit i svenska modellens kulturarbete
som nu övertagits av en kommersiell värld, en reklamvärld, ett offentligt samtal med snabb och enkel polemik. Finns det en förhoppning, en dröm om något annat om en 4,5,6,7,8 år.
- Svåra frågor, jag känner mig också främmande i samtiden,
sa Arne. Jag har gjort stora ansträngningar för att förstå både postmoderna resonemang, idéer, estetik och utställningar men det har givit mig väldigt lite, och det är svårt att sia. Postmodernismen kommer kanske att spela ut sin roll och mer autentiska konstnärskap kommer i fokus. Den Hegelska pendeln brukar ju svänga. Men symbiosen mellan konst, reklam, massmedia, pop o s v. och den fruktansvärt snabba omsättningen med det ytliga och sentimentala tilltalet, det råder man inte bot på i en handvändning. Det är ett fenomen som vi nog får dras med. Många går i inre emigration. Men detta, att man kan känna sig främmande i sin egen samtid, är samma fenomen som alltid upprepas. Det är där vi pendlar, vi konstnärer.
- På min tid, på 70-talet, sa Thomas Qvarsebo. Det var modellen, form och yta. Sedan pang och bom och dunder. Man fick lära sig form, i dag är det helt borta. Man ser skulptörer som är degiga och formlösa och ändå röner en väldig uppskattning på tidningssidorna.
- Personligen är jag oroad, man åsidosätter formen och studium, sa Arne. Verkets mening ligger någon annanstans, i en idé bakom konstverket. Verket är en illustration, eller ett föremål vilket som helst, som förvandlas genom en dopakt. Och den som döper måste vara prästvigd för att det ska vinna laga kraft, annars vinner det inte respekt i den etablerade konstvärlden. Det är märkvärdigt att den konst, som tidigare var i marginalen, underground och  oppositionell, nu har invaderat centrum. Centrum och marginal har på ett egendomligt sätt blivit omkastade. Vi har fått en statsfinansierad institutionsdadaism, en slags utomordentligt avancerad museikonst, medan sinneskonsten har pressats ut till marginalerna. Jag förstår inte hur det har det kommit till stånd. Förr ville man bli synlig, nu ger det status att icke bli förstådd. Och den avantgardistiska idealbildningen har perverterats.
- Ja nu har det sagts några saker om en mer konstnärsbetonad uppfattning, men att den skulle vara ute är fel, sa Göran Bru-nius Man grundar sin uppfattning bara på tidningar, ett eko som kan spela helt galet, det ser vi i konsthistorien. Vi  ska inte tro på allt som är skrivet, det är det som ute. Det verkliga livet
i konsten ligger inte i omdömen och trycksaker utan i själva arbetet med konsten.
- Men det är psykologiskt omöjligt att vara både konstnär och kritiker, sa Ulf Abel. Konstnären tror på sig själv, måste tro på sitt val, kritikern ska objektivt bedöma och väga. Det är ofta utanförstående författare som skriver, hur tacklar man det.
- Konstens och konstkritikens villkor, frågeställningen innehåller filosofiska grodor, sa Chet Kanra Jag förstår utmaningen, att komma underfund med konsten och konstkritikens villkor. Som Ulf säger, där finns ett diametralt förhållande som egentligen utgör deras egna funktioner. Konsten arbetar som poesin, med expansiva tankar. Kritikens funktion är att förklara, den använder sig av förenklingen. Så fort man har förklarat ett fenomen så har man begränsat det, säger buddisten. Och när du förenklar språkets innebörd kan du bli provokativ.
- Att konstnären ser subjektivt och har ett visst uttrycksregister, betyder inte att han inte kan uppleva annat, sa Arne. Både du och Ulf är för begränsat pessimistiska när ni identifierar konstnären och kritikern med sina roller. Varför kan man inte spela båda?  Vårt själv är oerhört mycket större än rollena, med Jungs terminologi. Man använder sig av erfarenheterna från den rollen i den andre. Och att som förr ha en enda sann uppfattning av världen, det är borta. Subjektivt, objektivt. Autenticitet är svårt, kritikerns respons måste innehålla alla. Subjektiviteten lurar på kritikern, men vad är det att vara objektiv? Att komma nära objektet kräver närhet. I ett kärleksförhållande gör man inte reda för sig om subjektivt och objektivt, sina egna känslor och den andres. Och konstnären utöver ju också självkritik, han spjälkar upp sig, intar distans och analyserar. Jag sökte en reflekterad närhet. Det var praktiskt på DN. Att jag skrev så pass subjektivt berodde på att vi var många. Vi hade den principen, att välja efter positiv respons på verken. Då fanns intresset och det blev sällan negativt. Jag försvarade sinneskonsten med färg, form och en förhöjd varseblivning, men det är ganska trångt nu.
- Förfärligt många olika saker, sa Björn Melin. Konstnären som kritiker. Författare kan vara det, de arbetar med ord, det ligger nära till hands. Varför blir så många diplomater nobellpristagere i litteratur, man går på cocktailpartyn och vänder på orden i sitt huvud. Men för en målare är det nödvändigt att sitta med penseln i handen. Det går inte att bara gå på Cocktailpartyn eller på Klubben. Men har man insikten som konstnär bör man vara en bättre kritiker än den som bara tänker till.
- Det stora problemet är väl det sociala, måste man inte gå i ide, sa Thomas Qvarsebo. Jag menar, du kan ju inte gå på en gallerironda anonymt längre. Det bästa vore om man inte visste vem som skrev. Att han har mage att komma hit, han som har förstört det för en hel generation, sa de om Torsten Bergmark när han kom dit. Sedan accepterades han på något sätt.
- Varför gå i  ide, sa Arne.  Man riskerar att såra människor, men det undgår jag genom att inte skriva negativa recensioner. Det måste vara lustfyllt att skriva om konst och förmedla det till publiken. Min lojalitet var i första hand med publiken, med konsten som väsen i andra hand, men inte med konstnärerna. Kritikerns uppgift är naturligtvis inte att komma med betyg, precis som skolläraren sätter en bock i kanten. Han kommer med ett förslag, så här kan man se det. Att öppna ögonen och på någon, att se något som man inte sett förut. Objektivt och subjektivt, som om det finns. Taine, den store på 1800-talet sa: Bysans, det är det lägsta människan kommit med. Mosaikerna i Ravenna. De som gjorde det på 6-700-talet skaffade det bästa som fanns, Taine såg det lägsta. Hundra år efteråt var det bra, var ligger objektiviteten? Man ser efter det man har behov utav att se. Olika tider har olika behov av olika saker. Dumt att påstå att ni måste se det jag tycker är bra.
- Numera så talar man om påverkan, berömmelse. Hur konstnären ska påverka publiken. Så har man alltid snackat i modern tid. Picasso sa: åh vad bra om publiken får fradga i munnen. Picabia sa att människan måste bli rasande inför ett konstverk. Och vad säger ungdomen idag? Ungdomen, precis som det var en enda sort. Det mediala utspelet, rock, hiphop. Det är en våldsam kraft, De sitter i varenda källare som finns och gör musik, de älskar det. Det är svårt att skilja från koraler från 1200-talet när det gäller andlighet. Ett stort hopp. Svårigheten för oss? Ställ dig framför modellen och jobba med det klassiska! Som att säga till ungdomarna, först måste du lära dig noter och spela cello. Det går ju inte. Men kraften finns där. Jag tror det vänder tillbaka till det visuella, men det fordrar träning och
det sysslar man inte med i dag. Men det kommer tillbaka.
- Det där om det nya, sa Karl Axel Larsson. Mycket av det som finns i 80-90-talet är ett slags repris av det som gick på 60-talet. Fast mer sofistikerat, någon slags nydadaism, egentligen ganska gammalt. Man har lärt sig känna igen en nyhet, man har nyhetens signalement, då är det ingen övertygande nyhet. Inga betyg, javisst, men det ligger ändå ett outtalat värdeomdöme i recensioner. Det bästa är om man ser vad konstnären avser, hur formspråket fungerar. Det kan t.o.m.ge konstruktiv kritik. Har någon dragit lärdom av kritiken?
-  Jag har dragit lärdom, sa Ruben Heleander. Jag hade fel blå en gång i tiden, Tord Baeckström i Göteborg visade mig på det. Sedan har jag glömt det där han sa om det blå.
- Den människa som får kritik  i livet, den som inte känner sig träffad, jävla lite behöver man tala om hur dåligt, javisst, det känner jag till, sa Björn Melin. Inte ens bra att få höra om du inte kan skriva. Så här kan man se det, så här kan det vara. Men det här jävla betyget vill jag inte ha. Det är till för små barn, ja inte ens för små barn, de ska inte heller ha det. Det är för de förkrympta, och de ska inte heller ha det.
- Jag är fortfarande mer optimistisk, inte så bunden av min egen uttrycksvilja, jag kan beundra konstnärer som Mondrian som ligger långt ifrån mig känslomässigt, sa Arne.
- Jag heter Robert Larsson och är målare, jag skulle önska att du som kritiker skulle försvinna, sa Robert Larsson. Hur du begränsar ditt kriterium! Utan dig vore det mycket enklare för oss konstnärer. Du förflyttar ditt liv som du nu beskrivit i timmar. Jag har ansträngt mig, läst dina recensioner och din klippbok. Upprepningar av hur du förflyttat dig i ditt liv från att ha haft det svårt som målare till något annat. Jag måste vara personlig mot dig, jag är tvungen.
- Det är en generationsfråga, Matisse son drev galleri i New York, sa Leif Robert Eriksson.
- Generationssaker, sa Arne. Man ska vara försiktig särskilt med de yngre och vad som behövs. Inte betyg, ok, men en god analys innehåller en värdering. Det är ingen kemisk analys, utan gjord i någon slags närhet till verket. Kritiken behövs, den ger en mer reflekterande, sammanhängande reaktion på det som gjorts och det offentliga samtalet hålls igång.
- Ni talar ändå som en sorts domare när ni efterlyser analyser, och det är inte så det fungerar, sa Göran Brunius. Människor arbetar, alldeles fristående uppstår det någonting. Det är ett naturligt flöde, inte torrifikationer. Med enkla förnuftsskäl går det inte. Cezanne. Pojken med den röda västen, med en arm lång som en brandslang. Så säger man det till kritikern som kommer med ett svepskäl. En så vacker arm kan aldrig bli för lång, säger han. Men det är en kolossal skillnad emellan en Cezanne och en Cezanne.
- Göran Brunius som konstkritiker är lite småpetig, sa Arne. Lite normativ och dömande. Men det är skillnad på bildens och kroppens anatomi. Man tolerar armen för att den är en funktionell form i bilden.
- Den här långa armen, Brunius och jag har nog inte samma premisser, sa Karl Axel Larsson. Men om kritikerns ansvar. 125 utställningar varje lördag, en gång var det 10. Att välja ut är ett omöjligt ansvar, en omöjlig uppgift. Lägg ner det hela och skriv i stället essäer som inte har med utställningslivet utan med konsten att göra.
- En from önskan, men man måste föra det offentliga samtalet om konst, sa Arne. På samma sätt som litteraturbevakningen inte skulle kunna strunta i den aktuella bokutgivningen. Och långa essäliknande recensioner om några få blir snedbelastande. Men konsten som vänder sig mot ögat sitter på undantag i dag.
- Brunius blandar ihop verklighet och bild, sa Björn Melin. En lång arm i bild är inte samma som i verkligheten. Om du mötte en dina målade kvinnor, vad skulle du göra? frågade de Matisse. Springa och gömma mig, sa han. Titta på Michelangelos långa armar, en lång arm, vad betyder det? Analysen. Självklart ska vara ett synliggörande, och där kommer subjektiviteten in. Vad är kritiken för oss konstnärer. En tysk dirigerade Wagner och fick kritik. Låt hundarna pissa, katedralen bryr sig inte, sa han. Låt hundarna pissa - konstnären bryr sig inte.
- Det finns ett arabiskt ordspråk. Hundarna skäller men karavanerna drar förbi. Anatomin och darwinismen, Just den där målningen, jag har besvärats mycket mer utav att det är ett väldigt stort öra, sa Sam Westerholm. I dagens läge spinner kritikern på en idé. Han spinner på sitt eget verk och vill bli en skapande konstnär och  verken förringas.
- Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
- En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
- Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
- Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter. Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
- Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört, sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild, man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

– För Linde ínnebar tesen att åskådaren gör verket en stor frihet, han tyckte motsatsen var kränkande. Att verket skulle besitta en naturlig auktoritet var en slags tryck-på-knappen
respons. Men jag ville ha nått slags objektivitet. Något i verket, som när Rudolf Arnheim analyserade bildkonsten från ett gestaltpsykologiskt perspektiv i Art and Visual Perception. Uttrycket i en bild hänger på naturliga gestaltpsykologiska figurationer. Jag tyckte det garanterade en slags bas för konstverket, både för konstnären, åskådaren och kritikern, annars blev det något oerhört flytande. Jag började skriva i DN. Den gamla smakdomaren med objektiva normer existerar inte längre. En vanlig typ är journalisten som bedömer konsten som händelse, vilket kan behövas. Sedan finns det kritiker som relaterar konsten till Zeitgeisten, en spegel av tiden. Men jag känner snarare konstverket som en händelse i själen än som en händelse i konstvärlden. Jag har varit en konstälskare som velat upprätta en slags autentisk kommunikation med det jag ser.
– Arne har öppnat för kommentarer, sa Göran Brunius. Sympatiskt att du presenterade dig så anspråkslöst, även om det kan innebära något av ett koketteri. Man tror det inte riktigt, ty detta att man skriver, målar, tecknar, detta är ju en pretention. Man är övertygad om att det man har att säga har betydelse. Och du beskrev konstruktioner som en fiende till konstnärerna, men kritikerna är ju konstens härolder. De ska berätta om konsten. Och för vem berättar de? Berättar de för den stora allmänheten? De berättar naturligtvis inte för konstnären för han är ju övertygad om vad han gör. Till hundra procent. Det är ju inte så att konstnären genast ska störta sig över morgonbladet och läsa va fan någon annan tycker om vad han gör. Det ska han inte göra, men det kanske han gör ändå. Det gäller den stora allmänheten. Det gäller att inplantera något slags intresse för vad det är fråga om. Det finns ju ingen anledning att skriva om man inte är intresserad. Jag tycker t.ex. att Håfström var väldigt hård mot makarna Pauli nyligen. Har man den inställningen till ett avdött konstnärspar borde man kanske inte skriva om det. Inte spöa dem som om de skulle kunna bli bättre, för det kan man ju inte vänta sig när de ligger där i sina lådor.
- På KTH finns det en tendens till en humanistiskt kulturdebatt, sa arkitekten Rune Bobert. Jag önskar du skulle kunna beskriva varthän kritiken kan bege sig efter den förvirrade tid vi lever i nu. Du har deltagit i svenska modellens kulturarbete
som nu övertagits av en kommersiell värld, en reklamvärld, ett offentligt samtal med snabb och enkel polemik. Finns det en förhoppning, en dröm om något annat om en 4,5,6,7,8 år.
- Svåra frågor, jag känner mig också främmande i samtiden,
sa Arne. Jag har gjort stora ansträngningar för att förstå både postmoderna resonemang, idéer, estetik och utställningar men det har givit mig väldigt lite, och det är svårt att sia. Postmodernismen kommer kanske att spela ut sin roll och mer autentiska konstnärskap kommer i fokus. Den Hegelska pendeln brukar ju svänga. Men symbiosen mellan konst, reklam, massmedia, pop o s v. och den fruktansvärt snabba omsättningen med det ytliga och sentimentala tilltalet, det råder man inte bot på i en handvändning. Det är ett fenomen som vi nog får dras med. Många går i inre emigration. Men detta, att man kan känna sig främmande i sin egen samtid, är samma fenomen som alltid upprepas. Det är där vi pendlar, vi konstnärer.
- På min tid, på 70-talet, sa Thomas Qvarsebo. Det var modellen, form och yta. Sedan pang och bom och dunder. Man fick lära sig form, i dag är det helt borta. Man ser skulptörer som är degiga och formlösa och ändå röner en väldig uppskattning på tidningssidorna.
- Personligen är jag oroad, man åsidosätter formen och studium, sa Arne. Verkets mening ligger någon annanstans, i en idé bakom konstverket. Verket är en illustration, eller ett föremål vilket som helst, som förvandlas genom en dopakt. Och den som döper måste vara prästvigd för att det ska vinna laga kraft, annars vinner det inte respekt i den etablerade konstvärlden. Det är märkvärdigt att den konst, som tidigare var i marginalen, underground och  oppositionell, nu har invaderat centrum. Centrum och marginal har på ett egendomligt sätt blivit omkastade. Vi har fått en statsfinansierad institutionsdadaism, en slags utomordentligt avancerad museikonst, medan sinneskonsten har pressats ut till marginalerna. Jag förstår inte hur det har det kommit till stånd. Förr ville man bli synlig, nu ger det status att icke bli förstådd. Och den avantgardistiska idealbildningen har perverterats.
- Ja nu har det sagts några saker om en mer konstnärsbetonad uppfattning, men att den skulle vara ute är fel, sa Göran Bru-nius Man grundar sin uppfattning bara på tidningar, ett eko som kan spela helt galet, det ser vi i konsthistorien. Vi  ska inte tro på allt som är skrivet, det är det som ute. Det verkliga livet
i konsten ligger inte i omdömen och trycksaker utan i själva arbetet med konsten.
- Men det är psykologiskt omöjligt att vara både konstnär och kritiker, sa Ulf Abel. Konstnären tror på sig själv, måste tro på sitt val, kritikern ska objektivt bedöma och väga. Det är ofta utanförstående författare som skriver, hur tacklar man det.
- Konstens och konstkritikens villkor, frågeställningen innehåller filosofiska grodor, sa Chet Kanra Jag förstår utmaningen, att komma underfund med konsten och konstkritikens villkor. Som Ulf säger, där finns ett diametralt förhållande som egentligen utgör deras egna funktioner. Konsten arbetar som poesin, med expansiva tankar. Kritikens funktion är att förklara, den använder sig av förenklingen. Så fort man har förklarat ett fenomen så har man begränsat det, säger buddisten. Och när du förenklar språkets innebörd kan du bli provokativ.
- Att konstnären ser subjektivt och har ett visst uttrycksregister, betyder inte att han inte kan uppleva annat, sa Arne. Både du och Ulf är för begränsat pessimistiska när ni identifierar konstnären och kritikern med sina roller. Varför kan man inte spela båda?  Vårt själv är oerhört mycket större än rollena, med Jungs terminologi. Man använder sig av erfarenheterna från den rollen i den andre. Och att som förr ha en enda sann uppfattning av världen, det är borta. Subjektivt, objektivt. Autenticitet är svårt, kritikerns respons måste innehålla alla. Subjektiviteten lurar på kritikern, men vad är det att vara objektiv? Att komma nära objektet kräver närhet. I ett kärleksförhållande gör man inte reda för sig om subjektivt och objektivt, sina egna känslor och den andres. Och konstnären utöver ju också självkritik, han spjälkar upp sig, intar distans och analyserar. Jag sökte en reflekterad närhet. Det var praktiskt på DN. Att jag skrev så pass subjektivt berodde på att vi var många. Vi hade den principen, att välja efter positiv respons på verken. Då fanns intresset och det blev sällan negativt. Jag försvarade sinneskonsten med färg, form och en förhöjd varseblivning, men det är ganska trångt nu.
- Förfärligt många olika saker, sa Björn Melin. Konstnären som kritiker. Författare kan vara det, de arbetar med ord, det ligger nära till hands. Varför blir så många diplomater nobellpristagere i litteratur, man går på cocktailpartyn och vänder på orden i sitt huvud. Men för en målare är det nödvändigt att sitta med penseln i handen. Det går inte att bara gå på Cocktailpartyn eller på Klubben. Men har man insikten som konstnär bör man vara en bättre kritiker än den som bara tänker till.
- Det stora problemet är väl det sociala, måste man inte gå i ide, sa Thomas Qvarsebo. Jag menar, du kan ju inte gå på en gallerironda anonymt längre. Det bästa vore om man inte visste vem som skrev. Att han har mage att komma hit, han som har förstört det för en hel generation, sa de om Torsten Bergmark när han kom dit. Sedan accepterades han på något sätt.
- Varför gå i  ide, sa Arne.  Man riskerar att såra människor, men det undgår jag genom att inte skriva negativa recensioner. Det måste vara lustfyllt att skriva om konst och förmedla det till publiken. Min lojalitet var i första hand med publiken, med konsten som väsen i andra hand, men inte med konstnärerna. Kritikerns uppgift är naturligtvis inte att komma med betyg, precis som skolläraren sätter en bock i kanten. Han kommer med ett förslag, så här kan man se det. Att öppna ögonen och på någon, att se något som man inte sett förut. Objektivt och subjektivt, som om det finns. Taine, den store på 1800-talet sa: Bysans, det är det lägsta människan kommit med. Mosaikerna i Ravenna. De som gjorde det på 6-700-talet skaffade det bästa som fanns, Taine såg det lägsta. Hundra år efteråt var det bra, var ligger objektiviteten? Man ser efter det man har behov utav att se. Olika tider har olika behov av olika saker. Dumt att påstå att ni måste se det jag tycker är bra.
- Numera så talar man om påverkan, berömmelse. Hur konstnären ska påverka publiken. Så har man alltid snackat i modern tid. Picasso sa: åh vad bra om publiken får fradga i munnen. Picabia sa att människan måste bli rasande inför ett konstverk. Och vad säger ungdomen idag? Ungdomen, precis som det var en enda sort. Det mediala utspelet, rock, hiphop. Det är en våldsam kraft, De sitter i varenda källare som finns och gör musik, de älskar det. Det är svårt att skilja från koraler från 1200-talet när det gäller andlighet. Ett stort hopp. Svårigheten för oss? Ställ dig framför modellen och jobba med det klassiska! Som att säga till ungdomarna, först måste du lära dig noter och spela cello. Det går ju inte. Men kraften finns där. Jag tror det vänder tillbaka till det visuella, men det fordrar träning och
det sysslar man inte med i dag. Men det kommer tillbaka.
- Det där om det nya, sa Karl Axel Larsson. Mycket av det som finns i 80-90-talet är ett slags repris av det som gick på 60-talet. Fast mer sofistikerat, någon slags nydadaism, egentligen ganska gammalt. Man har lärt sig känna igen en nyhet, man har nyhetens signalement, då är det ingen övertygande nyhet. Inga betyg, javisst, men det ligger ändå ett outtalat värdeomdöme i recensioner. Det bästa är om man ser vad konstnären avser, hur formspråket fungerar. Det kan t.o.m.ge konstruktiv kritik. Har någon dragit lärdom av kritiken?
-  Jag har dragit lärdom, sa Ruben Heleander. Jag hade fel blå en gång i tiden, Tord Baeckström i Göteborg visade mig på det. Sedan har jag glömt det där han sa om det blå.
- Den människa som får kritik  i livet, den som inte känner sig träffad, jävla lite behöver man tala om hur dåligt, javisst, det känner jag till, sa Björn Melin. Inte ens bra att få höra om du inte kan skriva. Så här kan man se det, så här kan det vara. Men det här jävla betyget vill jag inte ha. Det är till för små barn, ja inte ens för små barn, de ska inte heller ha det. Det är för de förkrympta, och de ska inte heller ha det.
- Jag är fortfarande mer optimistisk, inte så bunden av min egen uttrycksvilja, jag kan beundra konstnärer som Mondrian som ligger långt ifrån mig känslomässigt, sa Arne.
- Jag heter Robert Larsson och är målare, jag skulle önska att du som kritiker skulle försvinna, sa Robert Larsson. Hur du begränsar ditt kriterium! Utan dig vore det mycket enklare för oss konstnärer. Du förflyttar ditt liv som du nu beskrivit i timmar. Jag har ansträngt mig, läst dina recensioner och din klippbok. Upprepningar av hur du förflyttat dig i ditt liv från att ha haft det svårt som målare till något annat. Jag måste vara personlig mot dig, jag är tvungen.
- Det är en generationsfråga, Matisse son drev galleri i New York, sa Leif Robert Eriksson.
- Generationssaker, sa Arne. Man ska vara försiktig särskilt med de yngre och vad som behövs. Inte betyg, ok, men en god analys innehåller en värdering. Det är ingen kemisk analys, utan gjord i någon slags närhet till verket. Kritiken behövs, den ger en mer reflekterande, sammanhängande reaktion på det som gjorts och det offentliga samtalet hålls igång.
- Ni talar ändå som en sorts domare när ni efterlyser analyser, och det är inte så det fungerar, sa Göran Brunius. Människor arbetar, alldeles fristående uppstår det någonting. Det är ett naturligt flöde, inte torrifikationer. Med enkla förnuftsskäl går det inte. Cezanne. Pojken med den röda västen, med en arm lång som en brandslang. Så säger man det till kritikern som kommer med ett svepskäl. En så vacker arm kan aldrig bli för lång, säger han. Men det är en kolossal skillnad emellan en Cezanne och en Cezanne.
- Göran Brunius som konstkritiker är lite småpetig, sa Arne. Lite normativ och dömande. Men det är skillnad på bildens och kroppens anatomi. Man tolerar armen för att den är en funktionell form i bilden.
- Den här långa armen, Brunius och jag har nog inte samma premisser, sa Karl Axel Larsson. Men om kritikerns ansvar. 125 utställningar varje lördag, en gång var det 10. Att välja ut är ett omöjligt ansvar, en omöjlig uppgift. Lägg ner det hela och skriv i stället essäer som inte har med utställningslivet utan med konsten att göra.
- En from önskan, men man måste föra det offentliga samtalet om konst, sa Arne. På samma sätt som litteraturbevakningen inte skulle kunna strunta i den aktuella bokutgivningen. Och långa essäliknande recensioner om några få blir snedbelastande. Men konsten som vänder sig mot ögat sitter på undantag i dag.
- Brunius blandar ihop verklighet och bild, sa Björn Melin. En lång arm i bild är inte samma som i verkligheten. Om du mötte en dina målade kvinnor, vad skulle du göra? frågade de Matisse. Springa och gömma mig, sa han. Titta på Michelangelos långa armar, en lång arm, vad betyder det? Analysen. Självklart ska vara ett synliggörande, och där kommer subjektiviteten in. Vad är kritiken för oss konstnärer. En tysk dirigerade Wagner och fick kritik. Låt hundarna pissa, katedralen bryr sig inte, sa han. Låt hundarna pissa - konstnären bryr sig inte.
- Det finns ett arabiskt ordspråk. Hundarna skäller men karavanerna drar förbi. Anatomin och darwinismen, Just den där målningen, jag har besvärats mycket mer utav att det är ett väldigt stort öra, sa Sam Westerholm. I dagens läge spinner kritikern på en idé. Han spinner på sitt eget verk och vill bli en skapande konstnär och  verken förringas.
- Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
- En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
- Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
- Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter. Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
- Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört, sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild, man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

Jens Tydén:
Ruben Heleander, Ryno Frieberg,
Rune Bobert, Olof Arén m.fl.

- På KTH finns det en tendens till en humanistisk kulturdebatt, sa arkitekten Rune Bobert. Jag önskar du skulle kunna beskriva varthän kritiken kan bege sig efter den förvirrade tid vi lever i nu. Du har deltagit i svenska modellens kulturarbete
som nu övertagits av en kommersiell värld, en reklamvärld, ett offentligt samtal med snabb och enkel polemik. Finns det en förhoppning, en dröm om något annat om en 6, 7, 8 år?
– Svåra frågor, jag känner mig också främmande i samtiden,
sa Arne. Jag har gjort stora ansträngningar för att förstå både postmoderna resonemang, idéer, estetik och utställningar men det har givit mig väldigt lite, och det är svårt att sia. Postmodernismen kommer kanske att spela ut sin roll och mer autentiska konstnärskap kommer i fokus. Den Hegelska pendeln brukar ju svänga. Men symbiosen mellan konst, reklam, massmedia, pop o.s.v. och den fruktansvärt snabba omsättningen med det ytliga och sentimentala tilltalet, det råder man inte bot på i en handvändning. Det är ett fenomen som vi nog får dras med. Många går i inre emigration. Men detta, att man kan känna sig främmande i sin egen samtid, är samma fenomen som alltid upprepas. Det är där vi pendlar, vi konstnärer.
– På min tid, på 70-talet, sa Thomas Qvarsebo. Det var modellen, form och yta. Sedan pang och bom och dunder. Man fick lära sig form, i dag är det helt borta. Man ser skulptörer som är degiga och formlösa och ändå röner en väldig uppskattning på tidningssidorna.
– Personligen är jag oroad, man åsidosätter formen och studium, sa Arne. Verkets mening ligger någon annanstans, i en idé bakom konstverket. Verket är en illustration, eller ett föremål vilket som helst, som förvandlas genom en dopakt. Och den som döper måste vara prästvigd för att det ska vinna laga kraft, annars vinner det inte respekt i den etablerade konstvärlden. Det är märkvärdigt att den konst, som tidigare var i marginalen, underground och oppositionell, nu har invaderat centrum. Centrum och marginal har på ett egendomligt sätt blivit omkastade. Vi har fått en statsfinansierad institutionsdadaism, en slags utomordentligt avancerad museikonst, medan sinneskonsten har pressats ut till marginalerna. Jag förstår inte hur det har det kommit till stånd. Förr ville man bli synlig, nu ger det status att icke bli förstådd. Och den avantgardistiska idealbildningen har perverterats.
- Ja nu har det sagts några saker om en mer konstnärsbetonad uppfattning, men att den skulle vara ute är fel, sa Göran Bru-nius Man grundar sin uppfattning bara på tidningar, ett eko som kan spela helt galet, det ser vi i konsthistorien. Vi  ska inte tro på allt som är skrivet, det är det som ute. Det verkliga livet
i konsten ligger inte i omdömen och trycksaker utan i själva arbetet med konsten.
- Men det är psykologiskt omöjligt att vara både konstnär och kritiker, sa Ulf Abel. Konstnären tror på sig själv, måste tro på sitt val, kritikern ska objektivt bedöma och väga. Det är ofta utanförstående författare som skriver, hur tacklar man det.
- Konstens och konstkritikens villkor, frågeställningen innehåller filosofiska grodor, sa Chet Kanra Jag förstår utmaningen, att komma underfund med konsten och konstkritikens villkor. Som Ulf säger, där finns ett diametralt förhållande som egentligen utgör deras egna funktioner. Konsten arbetar som poesin, med expansiva tankar. Kritikens funktion är att förklara, den använder sig av förenklingen. Så fort man har förklarat ett fenomen så har man begränsat det, säger buddisten. Och när du förenklar språkets innebörd kan du bli provokativ.
- Att konstnären ser subjektivt och har ett visst uttrycksregister, betyder inte att han inte kan uppleva annat, sa Arne. Både du och Ulf är för begränsat pessimistiska när ni identifierar konstnären och kritikern med sina roller. Varför kan man inte spela båda?  Vårt själv är oerhört mycket större än rollena, med Jungs terminologi. Man använder sig av erfarenheterna från den rollen i den andre. Och att som förr ha en enda sann uppfattning av världen, det är borta. Subjektivt, objektivt. Autenticitet är svårt, kritikerns respons måste innehålla alla. Subjektiviteten lurar på kritikern, men vad är det att vara objektiv? Att komma nära objektet kräver närhet. I ett kärleksförhållande gör man inte reda för sig om subjektivt och objektivt, sina egna känslor och den andres. Och konstnären utöver ju också självkritik, han spjälkar upp sig, intar distans och analyserar. Jag sökte en reflekterad närhet. Det var praktiskt på DN. Att jag skrev så pass subjektivt berodde på att vi var många. Vi hade den principen, att välja efter positiv respons på verken. Då fanns intresset och det blev sällan negativt. Jag försvarade sinneskonsten med färg, form och en förhöjd varseblivning, men det är ganska trångt nu.
- Förfärligt många olika saker, sa Björn Melin. Konstnären som kritiker. Författare kan vara det, de arbetar med ord, det ligger nära till hands. Varför blir så många diplomater nobellpristagere i litteratur, man går på cocktailpartyn och vänder på orden i sitt huvud. Men för en målare är det nödvändigt att sitta med penseln i handen. Det går inte att bara gå på Cocktailpartyn eller på Klubben. Men har man insikten som konstnär bör man vara en bättre kritiker än den som bara tänker till.
- Det stora problemet är väl det sociala, måste man inte gå i ide, sa Thomas Qvarsebo. Jag menar, du kan ju inte gå på en gallerironda anonymt längre. Det bästa vore om man inte visste vem som skrev. Att han har mage att komma hit, han som har förstört det för en hel generation, sa de om Torsten Bergmark när han kom dit. Sedan accepterades han på något sätt.
- Varför gå i  ide, sa Arne.  Man riskerar att såra människor, men det undgår jag genom att inte skriva negativa recensioner. Det måste vara lustfyllt att skriva om konst och förmedla det till publiken. Min lojalitet var i första hand med publiken, med konsten som väsen i andra hand, men inte med konstnärerna. Kritikerns uppgift är naturligtvis inte att komma med betyg, precis som skolläraren sätter en bock i kanten. Han kommer med ett förslag, så här kan man se det. Att öppna ögonen och på någon, att se något som man inte sett förut. Objektivt och subjektivt, som om det finns. Taine, den store på 1800-talet sa: Bysans, det är det lägsta människan kommit med. Mosaikerna i Ravenna. De som gjorde det på 6-700-talet skaffade det bästa som fanns, Taine såg det lägsta. Hundra år efteråt var det bra, var ligger objektiviteten? Man ser efter det man har behov utav att se. Olika tider har olika behov av olika saker. Dumt att påstå att ni måste se det jag tycker är bra.
- Numera så talar man om påverkan, berömmelse. Hur konstnären ska påverka publiken. Så har man alltid snackat i modern tid. Picasso sa: åh vad bra om publiken får fradga i munnen. Picabia sa att människan måste bli rasande inför ett konstverk. Och vad säger ungdomen idag? Ungdomen, precis som det var en enda sort. Det mediala utspelet, rock, hiphop. Det är en våldsam kraft, De sitter i varenda källare som finns och gör musik, de älskar det. Det är svårt att skilja från koraler från 1200-talet när det gäller andlighet. Ett stort hopp. Svårigheten för oss? Ställ dig framför modellen och jobba med det klassiska! Som att säga till ungdomarna, först måste du lära dig noter och spela cello. Det går ju inte. Men kraften finns där. Jag tror det vänder tillbaka till det visuella, men det fordrar träning och
det sysslar man inte med i dag. Men det kommer tillbaka.
- Det där om det nya, sa Karl Axel Larsson. Mycket av det som finns i 80-90-talet är ett slags repris av det som gick på 60-talet. Fast mer sofistikerat, någon slags nydadaism, egentligen ganska gammalt. Man har lärt sig känna igen en nyhet, man har nyhetens signalement, då är det ingen övertygande nyhet. Inga betyg, javisst, men det ligger ändå ett outtalat värdeomdöme i recensioner. Det bästa är om man ser vad konstnären avser, hur formspråket fungerar. Det kan t.o.m.ge konstruktiv kritik. Har någon dragit lärdom av kritiken?
-  Jag har dragit lärdom, sa Ruben Heleander. Jag hade fel blå en gång i tiden, Tord Baeckström i Göteborg visade mig på det. Sedan har jag glömt det där han sa om det blå.
- Den människa som får kritik  i livet, den som inte känner sig träffad, jävla lite behöver man tala om hur dåligt, javisst, det känner jag till, sa Björn Melin. Inte ens bra att få höra om du inte kan skriva. Så här kan man se det, så här kan det vara. Men det här jävla betyget vill jag inte ha. Det är till för små barn, ja inte ens för små barn, de ska inte heller ha det. Det är för de förkrympta, och de ska inte heller ha det.
- Jag är fortfarande mer optimistisk, inte så bunden av min egen uttrycksvilja, jag kan beundra konstnärer som Mondrian som ligger långt ifrån mig känslomässigt, sa Arne.
- Jag heter Robert Larsson och är målare, jag skulle önska att du som kritiker skulle försvinna, sa Robert Larsson. Hur du begränsar ditt kriterium! Utan dig vore det mycket enklare för oss konstnärer. Du förflyttar ditt liv som du nu beskrivit i timmar. Jag har ansträngt mig, läst dina recensioner och din klippbok. Upprepningar av hur du förflyttat dig i ditt liv från att ha haft det svårt som målare till något annat. Jag måste vara personlig mot dig, jag är tvungen.
- Det är en generationsfråga, Matisse son drev galleri i New York, sa Leif Robert Eriksson.
- Generationssaker, sa Arne. Man ska vara försiktig särskilt med de yngre och vad som behövs. Inte betyg, ok, men en god analys innehåller en värdering. Det är ingen kemisk analys, utan gjord i någon slags närhet till verket. Kritiken behövs, den ger en mer reflekterande, sammanhängande reaktion på det som gjorts och det offentliga samtalet hålls igång.
- Ni talar ändå som en sorts domare när ni efterlyser analyser, och det är inte så det fungerar, sa Göran Brunius. Människor arbetar, alldeles fristående uppstår det någonting. Det är ett naturligt flöde, inte torrifikationer. Med enkla förnuftsskäl går det inte. Cezanne. Pojken med den röda västen, med en arm lång som en brandslang. Så säger man det till kritikern som kommer med ett svepskäl. En så vacker arm kan aldrig bli för lång, säger han. Men det är en kolossal skillnad emellan en Cezanne och en Cezanne.
- Göran Brunius som konstkritiker är lite småpetig, sa Arne. Lite normativ och dömande. Men det är skillnad på bildens och kroppens anatomi. Man tolerar armen för att den är en funktionell form i bilden.
- Den här långa armen, Brunius och jag har nog inte samma premisser, sa Karl Axel Larsson. Men om kritikerns ansvar. 125 utställningar varje lördag, en gång var det 10. Att välja ut är ett omöjligt ansvar, en omöjlig uppgift. Lägg ner det hela och skriv i stället essäer som inte har med utställningslivet utan med konsten att göra.
- En from önskan, men man måste föra det offentliga samtalet om konst, sa Arne. På samma sätt som litteraturbevakningen inte skulle kunna strunta i den aktuella bokutgivningen. Och långa essäliknande recensioner om några få blir snedbelastande. Men konsten som vänder sig mot ögat sitter på undantag i dag.
- Brunius blandar ihop verklighet och bild, sa Björn Melin. En lång arm i bild är inte samma som i verkligheten. Om du mötte en dina målade kvinnor, vad skulle du göra? frågade de Matisse. Springa och gömma mig, sa han. Titta på Michelangelos långa armar, en lång arm, vad betyder det? Analysen. Självklart ska vara ett synliggörande, och där kommer subjektiviteten in. Vad är kritiken för oss konstnärer. En tysk dirigerade Wagner och fick kritik. Låt hundarna pissa, katedralen bryr sig inte, sa han. Låt hundarna pissa - konstnären bryr sig inte.
- Det finns ett arabiskt ordspråk. Hundarna skäller men karavanerna drar förbi. Anatomin och darwinismen, Just den där målningen, jag har besvärats mycket mer utav att det är ett väldigt stort öra, sa Sam Westerholm. I dagens läge spinner kritikern på en idé. Han spinner på sitt eget verk och vill bli en skapande konstnär och  verken förringas.
- Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
- En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
- Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
- Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter. Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
- Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört, sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild, man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

Kaj Piehl:
T.v.: Carl Rothlin.
Gustav Rudberg (Spanien-Gustav),
Lennart Nyman.
T.h.:Torsten Fridh, Älg, 1974.

– Ja nu har det sagts några saker om en mer konstnärsbetonad uppfattning, men att den skulle vara ute är fel, sa Göran Bru-nius. Man grundar sin uppfattning bara på tidningar, ett eko som kan spela helt galet, det ser vi i konsthistorien. Vi ska inte tro på allt som är skrivet, det är det som ute. Det verkliga livet
i konsten ligger inte i omdömen och trycksaker utan i själva arbetet med konsten.
– Men det är psykologiskt omöjligt att vara både konstnär och kritiker, sa Ulf Abel. Konstnären tror på sig själv, måste tro på sitt val, kritikern ska objektivt bedöma och väga. Det är ofta utanförstående författare som skriver, hur tacklar man det.
– Konstens och konstkritikens villkor, frågeställningen innehåller filosofiska grodor, sa Chet Kanra. Jag förstår utmaningen, att komma underfund med konsten och konstkritikens villkor. Som Ulf säger, där finns ett diametralt förhållande som egentligen utgör deras egna funktioner. Konsten arbetar som poesin, med expansiva tankar. Kritikens funktion är att förklara, den använder sig av förenklingen. Så fort man har förklarat ett fenomen så har man begränsat det, säger buddisten. Och när du förenklar språkets innebörd kan du bli provokativ.
– Att konstnären ser subjektivt och har ett visst uttrycksregister, betyder inte att han inte kan uppleva annat, sa Arne. Både du och Ulf är för begränsat pessimistiska när ni identifierar konstnären och kritikern med sina roller. Varför kan man inte spela båda? Vårt själv är oerhört mycket större än rollerna, med Jungs terminologi. Man använder sig av erfarenheterna från den rollen i den andre. Och att som förr ha en enda sann uppfattning av världen, det är borta. Subjektivt, objektivt. Autenticitet är svårt, kritikerns respons måste innehålla alla. Subjektiviteten lurar på kritikern, men vad är det att vara objektiv? Att komma nära objektet kräver närhet. I ett kärleksförhållande gör man inte reda för sig om subjektivt och objektivt, sina egna känslor och den andres. Och konstnären utöver ju också självkritik, han spjälkar upp sig, intar distans och analyserar. Jag sökte en reflekterad närhet. Det var praktiskt på DN. Att jag skrev så pass subjektivt berodde på att vi var många. Vi hade den principen, att välja efter positiv respons på verken. Då fanns intresset och det blev sällan negativt. Jag försvarade sinneskonsten med färg, form och en förhöjd varseblivning, men det är ganska trångt nu.
- Förfärligt många olika saker, sa Björn Melin. Konstnären som kritiker. Författare kan vara det, de arbetar med ord, det ligger nära till hands. Varför blir så många diplomater nobellpristagere i litteratur, man går på cocktailpartyn och vänder på orden i sitt huvud. Men för en målare är det nödvändigt att sitta med penseln i handen. Det går inte att bara gå på Cocktailpartyn eller på Klubben. Men har man insikten som konstnär bör man vara en bättre kritiker än den som bara tänker till.
- Det stora problemet är väl det sociala, måste man inte gå i ide, sa Thomas Qvarsebo. Jag menar, du kan ju inte gå på en gallerironda anonymt längre. Det bästa vore om man inte visste vem som skrev. Att han har mage att komma hit, han som har förstört det för en hel generation, sa de om Torsten Bergmark när han kom dit. Sedan accepterades han på något sätt.
- Varför gå i  ide, sa Arne.  Man riskerar att såra människor, men det undgår jag genom att inte skriva negativa recensioner. Det måste vara lustfyllt att skriva om konst och förmedla det till publiken. Min lojalitet var i första hand med publiken, med konsten som väsen i andra hand, men inte med konstnärerna. Kritikerns uppgift är naturligtvis inte att komma med betyg, precis som skolläraren sätter en bock i kanten. Han kommer med ett förslag, så här kan man se det. Att öppna ögonen och på någon, att se något som man inte sett förut. Objektivt och subjektivt, som om det finns. Taine, den store på 1800-talet sa: Bysans, det är det lägsta människan kommit med. Mosaikerna i Ravenna. De som gjorde det på 6-700-talet skaffade det bästa som fanns, Taine såg det lägsta. Hundra år efteråt var det bra, var ligger objektiviteten? Man ser efter det man har behov utav att se. Olika tider har olika behov av olika saker. Dumt att påstå att ni måste se det jag tycker är bra.
- Numera så talar man om påverkan, berömmelse. Hur konstnären ska påverka publiken. Så har man alltid snackat i modern tid. Picasso sa: åh vad bra om publiken får fradga i munnen. Picabia sa att människan måste bli rasande inför ett konstverk. Och vad säger ungdomen idag? Ungdomen, precis som det var en enda sort. Det mediala utspelet, rock, hiphop. Det är en våldsam kraft, De sitter i varenda källare som finns och gör musik, de älskar det. Det är svårt att skilja från koraler från 1200-talet när det gäller andlighet. Ett stort hopp. Svårigheten för oss? Ställ dig framför modellen och jobba med det klassiska! Som att säga till ungdomarna, först måste du lära dig noter och spela cello. Det går ju inte. Men kraften finns där. Jag tror det vänder tillbaka till det visuella, men det fordrar träning och
det sysslar man inte med i dag. Men det kommer tillbaka.
- Det där om det nya, sa Karl Axel Larsson. Mycket av det som finns i 80-90-talet är ett slags repris av det som gick på 60-talet. Fast mer sofistikerat, någon slags nydadaism, egentligen ganska gammalt. Man har lärt sig känna igen en nyhet, man har nyhetens signalement, då är det ingen övertygande nyhet. Inga betyg, javisst, men det ligger ändå ett outtalat värdeomdöme i recensioner. Det bästa är om man ser vad konstnären avser, hur formspråket fungerar. Det kan t.o.m.ge konstruktiv kritik. Har någon dragit lärdom av kritiken?
-  Jag har dragit lärdom, sa Ruben Heleander. Jag hade fel blå en gång i tiden, Tord Baeckström i Göteborg visade mig på det. Sedan har jag glömt det där han sa om det blå.
- Den människa som får kritik  i livet, den som inte känner sig träffad, jävla lite behöver man tala om hur dåligt, javisst, det känner jag till, sa Björn Melin. Inte ens bra att få höra om du inte kan skriva. Så här kan man se det, så här kan det vara. Men det här jävla betyget vill jag inte ha. Det är till för små barn, ja inte ens för små barn, de ska inte heller ha det. Det är för de förkrympta, och de ska inte heller ha det.
- Jag är fortfarande mer optimistisk, inte så bunden av min egen uttrycksvilja, jag kan beundra konstnärer som Mondrian som ligger långt ifrån mig känslomässigt, sa Arne.
- Jag heter Robert Larsson och är målare, jag skulle önska att du som kritiker skulle försvinna, sa Robert Larsson. Hur du begränsar ditt kriterium! Utan dig vore det mycket enklare för oss konstnärer. Du förflyttar ditt liv som du nu beskrivit i timmar. Jag har ansträngt mig, läst dina recensioner och din klippbok. Upprepningar av hur du förflyttat dig i ditt liv från att ha haft det svårt som målare till något annat. Jag måste vara personlig mot dig, jag är tvungen.
- Det är en generationsfråga, Matisse son drev galleri i New York, sa Leif Robert Eriksson.
- Generationssaker, sa Arne. Man ska vara försiktig särskilt med de yngre och vad som behövs. Inte betyg, ok, men en god analys innehåller en värdering. Det är ingen kemisk analys, utan gjord i någon slags närhet till verket. Kritiken behövs, den ger en mer reflekterande, sammanhängande reaktion på det som gjorts och det offentliga samtalet hålls igång.
- Ni talar ändå som en sorts domare när ni efterlyser analyser, och det är inte så det fungerar, sa Göran Brunius. Människor arbetar, alldeles fristående uppstår det någonting. Det är ett naturligt flöde, inte torrifikationer. Med enkla förnuftsskäl går det inte. Cezanne. Pojken med den röda västen, med en arm lång som en brandslang. Så säger man det till kritikern som kommer med ett svepskäl. En så vacker arm kan aldrig bli för lång, säger han. Men det är en kolossal skillnad emellan en Cezanne och en Cezanne.
- Göran Brunius som konstkritiker är lite småpetig, sa Arne. Lite normativ och dömande. Men det är skillnad på bildens och kroppens anatomi. Man tolerar armen för att den är en funktionell form i bilden.
- Den här långa armen, Brunius och jag har nog inte samma premisser, sa Karl Axel Larsson. Men om kritikerns ansvar. 125 utställningar varje lördag, en gång var det 10. Att välja ut är ett omöjligt ansvar, en omöjlig uppgift. Lägg ner det hela och skriv i stället essäer som inte har med utställningslivet utan med konsten att göra.
- En from önskan, men man måste föra det offentliga samtalet om konst, sa Arne. På samma sätt som litteraturbevakningen inte skulle kunna strunta i den aktuella bokutgivningen. Och långa essäliknande recensioner om några få blir snedbelastande. Men konsten som vänder sig mot ögat sitter på undantag i dag.
- Brunius blandar ihop verklighet och bild, sa Björn Melin. En lång arm i bild är inte samma som i verkligheten. Om du mötte en dina målade kvinnor, vad skulle du göra? frågade de Matisse. Springa och gömma mig, sa han. Titta på Michelangelos långa armar, en lång arm, vad betyder det? Analysen. Självklart ska vara ett synliggörande, och där kommer subjektiviteten in. Vad är kritiken för oss konstnärer. En tysk dirigerade Wagner och fick kritik. Låt hundarna pissa, katedralen bryr sig inte, sa han. Låt hundarna pissa - konstnären bryr sig inte.
- Det finns ett arabiskt ordspråk. Hundarna skäller men karavanerna drar förbi. Anatomin och darwinismen, Just den där målningen, jag har besvärats mycket mer utav att det är ett väldigt stort öra, sa Sam Westerholm. I dagens läge spinner kritikern på en idé. Han spinner på sitt eget verk och vill bli en skapande konstnär och  verken förringas.
- Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
- En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
- Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
- Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter. Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
- Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört, sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild, man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

Birger Forsberg:
Tavla, 2005.
Betraktare UPA.

– Förfärligt många olika saker, sa Björn Melin. Konstnären som kritiker. Författare kan vara det, de arbetar med ord, det ligger nära till hands. Varför blir så många diplomater nobellpristagere i litteratur, man går på cocktailpartyn och vänder på orden i sitt huvud. Men för en målare är det nödvändigt att sitta med penseln i handen. Det går inte att bara gå på Cocktailpartyn eller på Klubben. Men har man insikten som konstnär bör man vara en bättre kritiker än den som bara tänker till.
– Det stora problemet är väl det sociala, måste man inte gå i ide, sa Thomas Qvarsebo. Jag menar, du kan ju inte gå på en gallerironda anonymt längre. Det bästa vore om man inte visste vem som skrev. Att han har mage att komma hit, han som har förstört det för en hel generation, sa de om Torsten Bergmark när han kom dit. Sedan accepterades han på något sätt.
– Varför gå i ide, sa Arne. Man riskerar att såra människor, men det undgår jag genom att inte skriva negativa recensioner. Det måste vara lustfyllt att skriva om konst och förmedla det till publiken. Min lojalitet var i första hand med publiken,
med konsten som väsen i andra hand, men inte med konstnärerna. Kritikerns uppgift är naturligtvis inte att komma med betyg, precis som skolläraren sätter en bock i kanten. Han kommer med ett förslag, så här kan man se det. Att öppna ögonen på någon, att se något som man inte sett förut. Objektivt och subjektivt, som om det finns. Taine, den store på 1800-talet, sa: Bysans, det är det lägsta människan kommit med. Mosaikerna i Ravenna. De som gjorde det på 6–700-talet skaffade det bästa som fanns, Taine såg det lägsta. Hundra år efteråt var det bra, var ligger objektiviteten? Man ser efter det man har behov utav att se. Olika tider har olika behov av olika saker. Dumt att påstå att ni måste se det jag tycker är bra.
- Numera så talar man om påverkan, berömmelse. Hur konstnären ska påverka publiken. Så har man alltid snackat i modern tid. Picasso sa: åh vad bra om publiken får fradga i munnen. Picabia sa att människan måste bli rasande inför ett konstverk. Och vad säger ungdomen idag? Ungdomen, precis som det var en enda sort. Det mediala utspelet, rock, hiphop. Det är en våldsam kraft, De sitter i varenda källare som finns och gör musik, de älskar det. Det är svårt att skilja från koraler från 1200-talet när det gäller andlighet. Ett stort hopp. Svårigheten för oss? Ställ dig framför modellen och jobba med det klassiska! Som att säga till ungdomarna, först måste du lära dig noter och spela cello. Det går ju inte. Men kraften finns där. Jag tror det vänder tillbaka till det visuella, men det fordrar träning och
det sysslar man inte med i dag. Men det kommer tillbaka.
- Det där om det nya, sa Karl Axel Larsson. Mycket av det som finns i 80-90-talet är ett slags repris av det som gick på 60-talet. Fast mer sofistikerat, någon slags nydadaism, egentligen ganska gammalt. Man har lärt sig känna igen en nyhet, man har nyhetens signalement, då är det ingen övertygande nyhet. Inga betyg, javisst, men det ligger ändå ett outtalat värdeomdöme i recensioner. Det bästa är om man ser vad konstnären avser, hur formspråket fungerar. Det kan t.o.m.ge konstruktiv kritik. Har någon dragit lärdom av kritiken?
-  Jag har dragit lärdom, sa Ruben Heleander. Jag hade fel blå en gång i tiden, Tord Baeckström i Göteborg visade mig på det. Sedan har jag glömt det där han sa om det blå.
- Den människa som får kritik  i livet, den som inte känner sig träffad, jävla lite behöver man tala om hur dåligt, javisst, det känner jag till, sa Björn Melin. Inte ens bra att få höra om du inte kan skriva. Så här kan man se det, så här kan det vara. Men det här jävla betyget vill jag inte ha. Det är till för små barn, ja inte ens för små barn, de ska inte heller ha det. Det är för de förkrympta, och de ska inte heller ha det.
- Jag är fortfarande mer optimistisk, inte så bunden av min egen uttrycksvilja, jag kan beundra konstnärer som Mondrian som ligger långt ifrån mig känslomässigt, sa Arne.
- Jag heter Robert Larsson och är målare, jag skulle önska att du som kritiker skulle försvinna, sa Robert Larsson. Hur du begränsar ditt kriterium! Utan dig vore det mycket enklare för oss konstnärer. Du förflyttar ditt liv som du nu beskrivit i timmar. Jag har ansträngt mig, läst dina recensioner och din klippbok. Upprepningar av hur du förflyttat dig i ditt liv från att ha haft det svårt som målare till något annat. Jag måste vara personlig mot dig, jag är tvungen.
- Det är en generationsfråga, Matisse son drev galleri i New York, sa Leif Robert Eriksson.
- Generationssaker, sa Arne. Man ska vara försiktig särskilt med de yngre och vad som behövs. Inte betyg, ok, men en god analys innehåller en värdering. Det är ingen kemisk analys, utan gjord i någon slags närhet till verket. Kritiken behövs, den ger en mer reflekterande, sammanhängande reaktion på det som gjorts och det offentliga samtalet hålls igång.
- Ni talar ändå som en sorts domare när ni efterlyser analyser, och det är inte så det fungerar, sa Göran Brunius. Människor arbetar, alldeles fristående uppstår det någonting. Det är ett naturligt flöde, inte torrifikationer. Med enkla förnuftsskäl går det inte. Cezanne. Pojken med den röda västen, med en arm lång som en brandslang. Så säger man det till kritikern som kommer med ett svepskäl. En så vacker arm kan aldrig bli för lång, säger han. Men det är en kolossal skillnad emellan en Cezanne och en Cezanne.
- Göran Brunius som konstkritiker är lite småpetig, sa Arne. Lite normativ och dömande. Men det är skillnad på bildens och kroppens anatomi. Man tolerar armen för att den är en funktionell form i bilden.
- Den här långa armen, Brunius och jag har nog inte samma premisser, sa Karl Axel Larsson. Men om kritikerns ansvar. 125 utställningar varje lördag, en gång var det 10. Att välja ut är ett omöjligt ansvar, en omöjlig uppgift. Lägg ner det hela och skriv i stället essäer som inte har med utställningslivet utan med konsten att göra.
- En from önskan, men man måste föra det offentliga samtalet om konst, sa Arne. På samma sätt som litteraturbevakningen inte skulle kunna strunta i den aktuella bokutgivningen. Och långa essäliknande recensioner om några få blir snedbelastande. Men konsten som vänder sig mot ögat sitter på undantag i dag.
- Brunius blandar ihop verklighet och bild, sa Björn Melin. En lång arm i bild är inte samma som i verkligheten. Om du mötte en dina målade kvinnor, vad skulle du göra? frågade de Matisse. Springa och gömma mig, sa han. Titta på Michelangelos långa armar, en lång arm, vad betyder det? Analysen. Självklart ska vara ett synliggörande, och där kommer subjektiviteten in. Vad är kritiken för oss konstnärer. En tysk dirigerade Wagner och fick kritik. Låt hundarna pissa, katedralen bryr sig inte, sa han. Låt hundarna pissa - konstnären bryr sig inte.
- Det finns ett arabiskt ordspråk. Hundarna skäller men karavanerna drar förbi. Anatomin och darwinismen, Just den där målningen, jag har besvärats mycket mer utav att det är ett väldigt stort öra, sa Sam Westerholm. I dagens läge spinner kritikern på en idé. Han spinner på sitt eget verk och vill bli en skapande konstnär och  verken förringas.
- Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
- En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
- Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
- Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter. Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
- Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört, sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild, man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

Olle Martinsson:
T.v.: Teckning, 1999.
Birger Forsberg:
T.v.: Hattaskar, 2001.

Lars Isacson:
T.v.: Kevork Zabounian,
Ulf Olausson m.fl.
T.h.: Lars Karlsson,
Mårten Andersson,
Lars Huck Hultgren,
Sven Blomberg,
Kurt Simons m.fl., 1997.

– Numera så talar man om påverkan, berömmelse. Hur konstnären ska påverka publiken. Så har man alltid snackat i modern tid. Picasso sa: Åh vad bra om publiken får fradga i munnen. Picabia sa att människan måste bli rasande inför ett konstverk. Och vad säger ungdomen idag? Ungdomen, precis som det var en enda sort. Det mediala utspelet, rock, hiphop. Det är en våldsam kraft. De sitter i varenda källare som finns och gör musik, de älskar det. Det är svårt att skilja från koraler från 1200-talet när det gäller andlighet. Ett stort hopp. Svårigheten för oss? Ställ dig framför modellen och jobba med det klassiska! Som att säga till ungdomarna, först måste du lära dig noter och spela cello. Det går ju inte. Men kraften finns där. Jag tror det vänder tillbaka till det visuella, men det fordrar träning och
det sysslar man inte med i dag. Men det kommer tillbaka.
– Det där om det nya, sa Karl Axel Larsson. Mycket av det som finns i 80–90-talet är ett slags repris av det som gick på 60-talet. Fast mer sofistikerat, någon slags nydadaism, egentligen ganska gammalt. Man har lärt sig känna igen en nyhet, man har nyhetens signalement, då är det ingen övertygande nyhet. Inga be-tyg, javisst, men det ligger ändå ett outtalat värdeomdöme i recensioner. Det bästa är om man ser vad konstnären avser, hur formspråket fungerar. Det kan t.o.m. ge konstruktiv kritik. Har någon dragit lärdom av kritiken?
–  Jag har dragit lärdom, sa Ruben Heleander. Jag hade fel blå en gång i tiden, Tord Baeckström i Göteborg visade mig på det. Sedan har jag glömt det där han sa om det blå.
– Den människa som får kritik i livet, den som inte känner sig träffad, jävla lite behöver man tala om hur dåligt, javisst, det känner jag till, sa Björn Melin. Inte ens bra att få höra om du inte kan skriva. Så här kan man se det, så här kan det vara. Men det här jävla betyget vill jag inte ha. Det är till för små barn, ja inte ens för små barn, de ska inte heller ha det. Det är för de förkrympta, och de ska inte heller ha det.
- Jag är fortfarande mer optimistisk, inte så bunden av min egen uttrycksvilja, jag kan beundra konstnärer som Mondrian som ligger långt ifrån mig känslomässigt, sa Arne.
- Jag heter Robert Larsson och är målare, jag skulle önska att du som kritiker skulle försvinna, sa Robert Larsson. Hur du begränsar ditt kriterium! Utan dig vore det mycket enklare för oss konstnärer. Du förflyttar ditt liv som du nu beskrivit i timmar. Jag har ansträngt mig, läst dina recensioner och din klippbok. Upprepningar av hur du förflyttat dig i ditt liv från att ha haft det svårt som målare till något annat. Jag måste vara personlig mot dig, jag är tvungen.
- Det är en generationsfråga, Matisse son drev galleri i New York, sa Leif Robert Eriksson.
- Generationssaker, sa Arne. Man ska vara försiktig särskilt med de yngre och vad som behövs. Inte betyg, ok, men en god analys innehåller en värdering. Det är ingen kemisk analys, utan gjord i någon slags närhet till verket. Kritiken behövs, den ger en mer reflekterande, sammanhängande reaktion på det som gjorts och det offentliga samtalet hålls igång.
- Ni talar ändå som en sorts domare när ni efterlyser analyser, och det är inte så det fungerar, sa Göran Brunius. Människor arbetar, alldeles fristående uppstår det någonting. Det är ett naturligt flöde, inte torrifikationer. Med enkla förnuftsskäl går det inte. Cezanne. Pojken med den röda västen, med en arm lång som en brandslang. Så säger man det till kritikern som kommer med ett svepskäl. En så vacker arm kan aldrig bli för lång, säger han. Men det är en kolossal skillnad emellan en Cezanne och en Cezanne.
- Göran Brunius som konstkritiker är lite småpetig, sa Arne. Lite normativ och dömande. Men det är skillnad på bildens och kroppens anatomi. Man tolerar armen för att den är en funktionell form i bilden.
- Den här långa armen, Brunius och jag har nog inte samma premisser, sa Karl Axel Larsson. Men om kritikerns ansvar. 125 utställningar varje lördag, en gång var det 10. Att välja ut är ett omöjligt ansvar, en omöjlig uppgift. Lägg ner det hela och skriv i stället essäer som inte har med utställningslivet utan med konsten att göra.
- En from önskan, men man måste föra det offentliga samtalet om konst, sa Arne. På samma sätt som litteraturbevakningen inte skulle kunna strunta i den aktuella bokutgivningen. Och långa essäliknande recensioner om några få blir snedbelastande. Men konsten som vänder sig mot ögat sitter på undantag i dag.
- Brunius blandar ihop verklighet och bild, sa Björn Melin. En lång arm i bild är inte samma som i verkligheten. Om du mötte en dina målade kvinnor, vad skulle du göra? frågade de Matisse. Springa och gömma mig, sa han. Titta på Michelangelos långa armar, en lång arm, vad betyder det? Analysen. Självklart ska vara ett synliggörande, och där kommer subjektiviteten in. Vad är kritiken för oss konstnärer. En tysk dirigerade Wagner och fick kritik. Låt hundarna pissa, katedralen bryr sig inte, sa han. Låt hundarna pissa - konstnären bryr sig inte.
- Det finns ett arabiskt ordspråk. Hundarna skäller men karavanerna drar förbi. Anatomin och darwinismen, Just den där målningen, jag har besvärats mycket mer utav att det är ett väldigt stort öra, sa Sam Westerholm. I dagens läge spinner kritikern på en idé. Han spinner på sitt eget verk och vill bli en skapande konstnär och  verken förringas.
- Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
- En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
- Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
- Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter. Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
- Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört, sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild, man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

Kurt Simmons:
Utställning, 1999.

– Jag är fortfarande mer optimistisk, inte så bunden av min egen uttrycksvilja, jag kan beundra konstnärer som Mondrian som ligger långt ifrån mig känslomässigt, sa Arne.
– Jag heter Robert Larsson och är målare, jag skulle önska att du som kritiker skulle försvinna, sa Robert Larsson. Hur du begränsar ditt kriterium! Utan dig vore det mycket enklare för oss konstnärer. Du förflyttar ditt liv som du nu beskrivit i timmar. Jag har ansträngt mig, läst dina recensioner och din klippbok. Upprepningar av hur du förflyttat dig i ditt liv från att ha haft det svårt som målare till något annat. Jag måste vara personlig mot dig, jag är tvungen.
– Det är en generationsfråga, Matisse son drev galleri i New York, sa Leif Robert Eriksson.
– Generationssaker, sa Arne. Man ska vara försiktig, särskilt med de yngre och vad som behövs. Inte betyg, ok, men en god analys innehåller en värdering. Det är ingen kemisk analys, utan gjord i någon slags närhet till verket. Kritiken behövs,
den ger en mer reflekterande, sammanhängande reaktion på
det som gjorts och det offentliga samtalet hålls igång.
– Ni talar ändå som en sorts domare när ni efterlyser analyser, och det är inte så det fungerar, sa Göran Brunius. Människor arbetar, alldeles fristående uppstår det någonting. Det är ett
naturligt flöde, inte torrifikationer. Med enkla förnuftsskäl går
det inte. Cezanne. Pojken med den röda västen, med en arm lång som en brandslang. Så säger man det till kritikern som kommer med ett svepskäl. En så vacker arm kan aldrig bli för lång, säger han. Men det är en kolossal skillnad mellan en Cezanne och en Cezanne.
- Göran Brunius som konstkritiker är lite småpetig, sa Arne. Lite normativ och dömande. Men det är skillnad på bildens och kroppens anatomi. Man tolerar armen för att den är en funktionell form i bilden.
- Den här långa armen, Brunius och jag har nog inte samma premisser, sa Karl Axel Larsson. Men om kritikerns ansvar. 125 utställningar varje lördag, en gång var det 10. Att välja ut är ett omöjligt ansvar, en omöjlig uppgift. Lägg ner det hela och skriv i stället essäer som inte har med utställningslivet utan med konsten att göra.
- En from önskan, men man måste föra det offentliga samtalet om konst, sa Arne. På samma sätt som litteraturbevakningen inte skulle kunna strunta i den aktuella bokutgivningen. Och långa essäliknande recensioner om några få blir snedbelastande. Men konsten som vänder sig mot ögat sitter på undantag i dag.
- Brunius blandar ihop verklighet och bild, sa Björn Melin. En lång arm i bild är inte samma som i verkligheten. Om du mötte en dina målade kvinnor, vad skulle du göra? frågade de Matisse. Springa och gömma mig, sa han. Titta på Michelangelos långa armar, en lång arm, vad betyder det? Analysen. Självklart ska vara ett synliggörande, och där kommer subjektiviteten in. Vad är kritiken för oss konstnärer. En tysk dirigerade Wagner och fick kritik. Låt hundarna pissa, katedralen bryr sig inte, sa han. Låt hundarna pissa - konstnären bryr sig inte.
- Det finns ett arabiskt ordspråk. Hundarna skäller men karavanerna drar förbi. Anatomin och darwinismen, Just den där målningen, jag har besvärats mycket mer utav att det är ett väldigt stort öra, sa Sam Westerholm. I dagens läge spinner kritikern på en idé. Han spinner på sitt eget verk och vill bli en skapande konstnär och  verken förringas.
- Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
- En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
- Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
- Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter. Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
- Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört, sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild, man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

– Göran Brunius som konstkritiker är lite småpetig, sa Arne. Lite normativ och dömande. Men det är skillnad på bildens och kroppens anatomi. Man tolerar armen för att den är en funktionell form i bilden.
– Den här långa armen, Brunius och jag har nog inte samma premisser, sa Karl Axel Larsson. Men om kritikerns ansvar.
125 utställningar varje lördag, en gång var det 10. Att välja ut är ett omöjligt ansvar, en omöjlig uppgift. Lägg ner det hela och skriv i stället essäer som inte har med utställningslivet utan med konsten att göra.
– En from önskan, men man måste föra det offentliga samtalet om konst, sa Arne. På samma sätt som litteraturbevakningen inte skulle kunna strunta i den aktuella bokutgivningen. Och långa essäliknande recensioner om några få blir snedbelastande. Men konsten som vänder sig mot ögat sitter på undantag i dag.
– Brunius blandar ihop verklighet och bild, sa Björn Melin. En lång arm i bild är inte samma som i verkligheten. Om du mötte en dina målade kvinnor, vad skulle du göra, frågade de Matisse. Springa och gömma mig, sa han. Titta på Michelangelos långa armar, en lång arm, vad betyder det? Analysen. Självklart ska vara ett synliggörande, och där kommer subjektiviteten in. Vad är kritiken för oss konstnärer. En tysk dirigerade Wagner och fick kritik. Låt hundarna pissa, katedralen bryr sig inte, sa han. Låt hundarna pissa – konstnären bryr sig inte.
– Det finns ett arabiskt ordspråk: Hundarna skäller men karavanerna drar förbi. Anatomin och darwinismen, Just den där målningen, jag har besvärats mycket mer utav att det är ett väldigt stort öra, sa Sam Westerholm. I dagens läge spinner kritikern på en idé. Han spinner på sitt eget verk och vill bli en skapande konstnär och  verken förringas.
- Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
- En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
- Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
- Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter. Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
- Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört, sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild, man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

Ryno Frieberg:
T.v.: Hans Dahlin, Göran Brunius.
T.h.: Olle Eriksson, Fred Andersson, Börje Ahlstedt m.fl., 1986.
Mats Ergon, 1993.

– Kuratorerna, sa George Suttner. Det är kuratorerna som övertagit konstnärens arbete, som de nyttjar och skapar en helhet av, de håller ju på att ta över helt och hållet.
– En stor risk i dag, sa Arne. En starkare symbios av etablerad, institutionaliserad museiverksamhet med sina kuratorer och ett Jetset av konstnärer som turnerar och tar över. Man får nästan en känsla av att konsten är lite centralstyrd nu, trots allt tal om frihet. Man kan sitta på en konferens och bestämma vad konsten ska handla om under de två närmaste åren. Ett förskräckligt farligt fenomen.
– Perioden när herr Törnqvist var kritiker, man såg bara hans mänsklighet, det han fäste sig vid, sa Karl Axel Larsson. Man tänkte så här, det här kommer nog Törnqvist att gilla. Bra, man kunde tränga in i de där ismerna, en viss typ av konst, en speciell öppnare. Man kan ju inte vara allt - Bergmark, Stig Johansson. Sprids det runt blir detta det allmänna tycket. Sedan förbrukas en kritiker. I Svenska Dagbladet kommer det in nya namn hela tiden. Fler borde skriva och inte en särskild person.
– Inget inlägg i diskussionen, men vi drog fram namn som både var konstnärer och kritiker, sa Arne. Den som verkligen var det, var ju gubben där upp i hörnet, Otto G Carlsund. Egendomligt att han kunde se kvaliteter i så i olika sorter.
Han var konstruktivist men hyllade Stig Borglind, Oskar Bergman, Bror Hjort.
– Men när litteraturen får tag på konstnärerna så är det kört,
sa Delacroix. Och postmodernismen är ett.ex.empel, sa Karl Axel Larsson. Innan Arne var det Torsten Bergmark som försökte se en mening i rent politiska illustrationer och det kan alla förstå. Men det blir en sorts autism när det gäller bild,
man ser inte längre. Det finns ett glapp mellan det visuella och litterära innehållet. Det finns en risk att det kan bli en politisk backlasch igen.
- Det finns farhågor, men också förhoppningar att de visuella kvaliteterna kommer tillbaka, sa Arne Törnqvist.

Batte Sahlin:
Stig Ramel, 2001.
Göran Brunius, 1986.
Thomas Qvarsebo, Mats Ergon, 1993.

Ulf Wahlberg:
T.v.: Batte Sahlin, 1985.
Batte Sahlin:
T.h.: Beate Sydhoff, 2002.

Idéer i den svenska konsten 1945–70
Beate Sydhoff
– Det har kommit en katt in bland hermelinerna, eller tvärtom. Beate Sydhoff ska tala om idéer i den svenska konsten 1945–70, sa Thomas Qvarsebo.
– Jag tror det är tredje gången jag är här, det är intressant med huset, verksamheten och klubben och det känns alltid lika historiskt på nåt sätt, sa Beate. Hur talar man om konst för dem som själva gör konst. Det kan ju inte handla om stilar eller riktningar, jag vill snarare tala om det det århundrade som vi nyss lämnat och där samtliga här närvarande har varit verksamma. Då undrar man, vad var de stora linjerna, vad är det som kommer att gå till historien?
– Den första bilden är inte ens svensk men tillhör en svensk kulturkrets. Finländaren Hugo Simbergs Sårad ängel. Två pojkar från fattig småbrukarmiljö som bär denna märkliga sårade ängel. Den nordiska konsten är ju inte bara att man åkte till Paris och tog hem olika rörelser. Om man tar ett avstamp i början av 1900-talet för att se om det finns något som är med hela vägen, ända in i vårt nuvarande århundrade, så är det den här formen utav symbolisk nationalromantisk melankoli, en underström som kommer så oerhört starkt fram i Simbergs målning. Som delvis också är en politisk bild, kyrkan är inte längre en plats för konsten, ängeln är en del utav folket och kan bli lika sårad av hungersnöd och svälta ihjäl som det. På kopian i Tammerfors har han satt in fabriksskorstenar och Tamperes
industrimiljö i bakgrunden.
- Torsten Renqvists skulptur Ordet tar också avstånd från kyrkan som en aktiv kultplats, men samtidigt kan den inte riktigt lämna det här. Den bygger på en medeltida skulpturtradition som sitter i blodet på oss, rakt igenom, en oerhört stark tradition som sitter i ryggmärgen hur modernistiska vi än vill bli. Torsten har ju själv sagt att han tar avstånd till allt som har med konstliv att göra, men samtidigt kan han inte rå för att han själv fått en kultplats inom konsten, vad han än säger.
- Nästa bild ligger närmare den debatt som ägde rum i mitten på 1900-talet när konstnärerna får en mer konstpolitisk roll, och där är ju Otto G Carlsund en intressant gestalt. Ni känner till hans liv. Efter att ha varit kommissarie för Stockholmsutställningens utställning av nonfigurativ konst som sedan fordringsägarna tog hand om, började han skriva i stället. Den här bilden är tagen i början på 40-talet, några år innan han avled. Utställningen 1930 kom kanske 15 år för
tidigt, hade den gjorts 1945 hade den slagit rot på ett helt annat sätt.
- En annan intressant figur är Siri Derkert som också hade rötter i Paris, men trots allt var en person som var tvungen att slåss hela sitt liv. Vi minns henne säkert många av oss, hur arg hon ofta var, kanske hade hon skäl att vara arg, det var väldigt motigt för henne. Här arbetar hon med Östermalmstorgsristningarna i början av 60-talet, norrmannen Carl Nesjar hjälper henne med blästringarna, och Siri som var segare än Otto G Carlsund kunde sen genomföra en del verk i offentlig miljö. En tredje person som markerar en rörelse som går genom hela 1900-talet är Carl-Otto Hulten i Malmö, som tillsammans med bl.a.  Nemes drev en linje som försökte ta tag i kontinentens rörelser utav surrealism och var verksam som skribent i
bl.a.  tidskriften Salamander.
- Med avstamp både ur det som Carlsund arbetade med, Siris expressiva bilder och Hultens drömliknande surrealism, så har vi några av de här röda flödena som går genom 1900-talet. Vid andra världskrigets slut blir flödet av en ny konst med avstamp i Europa oerhört stark. Kommunikationen i Europa hade varit stillastående, plötsligt fanns det en möjlighet att arbeta. Den Carlsundska plattformen utnyttjas bl.a.
av konkretisterna, som många anser tar en alltför stor plats
i svensk konsthistoria, men från 1947 och under 50-talet utvecklas den abstrakta bilden mer och mer. På den här gulliga bilden står Pierre Olofsson, Karl Axel Pehrson och Olle Bonniér uppställda framför sina grejer på en utställning, jag tror det är på dåvarande Blanche i Kungsträdgården. De ser mycket allvarsamma ut.
- Det här verket av Olle Bonniér från tidigt 40-tal visar vilka drömmar det fanns hos en väldigt ung konstnär, så här skulle den nya offentliga konsten se ut. När sen Arthur Engbergs enprocentregel började användas blev den offentliga miljön den rätta platsen för konsten. Det blev en rörelse av både konstpolitisk och visionär art under en period då konst i offentlig miljö ansågs radikal i Sverige. Den här kunde jag inte låta bli att ta med, en del i salen får väl rysningar, sa Beate. Jag gick på Nya Elementar i Ängby. Lennart Rodhe står och målar i teckningssalen hos våran teckningslärare som hette Brydolf. Det var han som grundlade mitt eget intresse för konst. Rodhe står och målar bakom ryggen på oss den s k Trappans tema som var klar i början på 50-talet. Den här tematiska bilden med trappan som utgångspunkt. Fruktträdgården, den här glasmålningen i Handelsbanken, visar Lennarts fortsatta väg.
- Men det var ju en fantastisk tillgång, detta att konsten skulle tillhöra alla. Den skulle finnas i skolorna, det var fullständigt självklart. En underbar tanke, i dag tycker man nästan den är lite naiv. Man får nästan tårar i ögonen. Och den här trappan finns ju kvar även om mycket i och med privatiseringen utav allmän egendom nu i slutet av 1900-talet har flyttats och försvunnit. Baertlings målning i första höghuset i Sergel city måste också med och den lever vidare trots att många varit där och tafsat. Den finns kvar som ett historisk monument över en period som vi inte vill glömma bort. Det här då, plötsligt är man ju själv så gammal att man varit med om en del som kallas historia. Moderna Museet invigs 1958. Hette han inte Lundkvist, vaktmästaren i bakgrunden, han bodde i en lägenhet bakom gymnastiksalen. I mitten Otte Sköld som skulle avlida några månader senare men som lyckades se sitt verk, Moderna Museet, invigt. Bredvid står Bo Wennberg, den förste chefen. Sen kom en väldigt dynamisk ung amanuens Pontus Hultén och tog över.
- Femtiotalet var egentligen dynamiskt fast det blev omodernt efteråt. Man tyckte det var för abstrakt, för modernistiskt, och när postmodernismen kom var det hopplöst ute. Men i dag kommer många unga och letar efter 50-talets designprylar och tycker mönster som gjordes på tapeter och soffor är kul, och de hade ju faktiskt någon slags abstrakt karaktär. Kommer ni ihåg lite hur det kändes att gå på detta nya museum som till sin art var väldigt radikalt, radikalare än vad det nånsin skulle bli senare. Jag blir lite rörd när jag ser damerna med sina hattar i bakgrunden, man tyckte det var kul att komma dit, lite spännande och kanske lite farligt. Den här generationen, som jag själv och många av er tillhör och som slutade skolan någon gång på 50-talet, såg ju plötsligt framför sig en otrolig värld där konsten hade en roll och kunde fylla upp museer på det här sättet. Och man var välkommen in i det här. Tittar man på hur det sen byggdes om på 90-talet, förvandlingen från ett Modernt museum till kassavalv har varit påtaglig. Man har tappat den där känslan att det var något riskabelt, det här med att konst var någonting som man inte riktigt visste var man hade. Rörelse i konsten 1961. En vision över maskinsamhället, även dess anarkistiska sidor.
- Här bygger P O Ultvedt upp sin maskin. Hon, Niki de Saint Phalles jättekvinna, har just den här lekfullheten. Niki, Tinguely och Ultvedt arbetade fram den, men det var Niki som stod för formen. Det enda som finns kvar i dag är huvudet som råttorna gnager på, och Niki avled ju tidigare i år. Och det här, Karl Erik Häggblads Bekant rum nr 2 från 1961, som skapade den kanske största konstdebatten i Sverige. Karl Eriks collage med målad bakgrund och papper i en plastpåse som markerade ett vattenfall köptes in av Moderna Museet och hängdes på utställningen med nyinköp. Torsten Bergmark kom dit och såg den och fick ett utbrott i DN om det undergångsartade med den nya konsten och museets inköp av sånt här skräp. Då svarade naturligtvis Ulf Linde och det blev en lång debatt, under 1962 och in i 63. En principiell debatt om den offentliga konstpolitiken. Vad man ska köpa in, vad ska ett museum spara för framtiden? Man hade helt olika åsikter och vem som gick segrande ur striden är svårt att veta, men Karl Eriks verk finns kvar.
- Öyvind Fahlströms Sitting från 60-talets början. Fahlström samlade på serier, det såg man bl.a.  på en retrospectiv utställning på Baltic Mills i Newcastle nyligen. Jag minns ju själv hur tagen man var av serier. Jag hade två kronor i veckopeng och köpte Stålmannen och Seriemagasinet, och det var ungefär den typen av färgskalor, symboler o.s.v.som fanns i dem. En ny bildkonst med mediabilden som utgångspunkt kom in i Sverige. En helt ny typ av kommunikation som i Fahlströms fall hade förberetts av att han studerat arkeologi och var intresserad av mexikanska Mayafigurer som faktiskt är lite serie- liknande eliknande.  Men Birgitta Liljebladh i Göteborg gjorde den här bilden. Gissa vilket år? Det var 1951, och så sitter vi som skriver historia och påstår att det var på 60-talet mediabilden dök upp.
- Sen kommer en brutal kille som använder mediabilden i en sorts motståndskamp. Besprutningsplan och fågel från 1965 av Enno Hallek, som använder hötorgsbilden som en slags koloristisk anakronism. Men Enno kände sig ändå som en outsider under den här perioden när konsten bara skulle vara en slags proteströrelse. Så när vi lite slarvigt talar om 60-tales politiska konst skulle jag vilja säga att politisk konst kan se ut på flera sätt. Roj Fribergs Epitafium över en miljö från 1967 tar upp nästan samma sak som Simberg. Den här kulturmelankolin som också finns hos Peter Tillberg. Speciellt i bilder med den här typen av villaområden. Idyller med skitig snö på trottoaren som är något av de läskigaste som finns. Och så har gatuverket öppnat detta hål ned till helvetet. Var och när som helst så öppnar sig underjorden. Då måste jag naturligtvis balansera upp det med en annan politisk bild som jag tycker hör till de roligaste som gjorts. Gittan Jönssons Diskkasterskan från 1978. Inte diskuskasterskan utan diskkasterskan. En slags metallisk robotkonst genomsyrad av en märklig poesi som för oss rakt in på 70-talet, som är ett intressant årtionde.
- 70-talet, med den här oppositionen som inte är politisk utan snarare anarkistisk. Som hos Margareta Renberg som tillhörde Konstnärsbolagets grupp under hela 70-talet, men som under hela sitt liv har arbetat med en oerhört personligt laddad konst kopplad till personliga upplevelser av tid och rum. Jag visar inte de här bilderna för att visa de här konstnärerna utan för att de för vidare en viktig linje i svensk konst, nämligen den här civilisationskritiken. En naturmelankolisk linje som kan använda vilka former som helst. Gripenholms Spelrum med vit duva från 69 visar, liksom Simbergs ängel, på idealen som faller och går under. En känsla som är väldigt stark, inte minst nu. Björn Lövins installationer om ett teknologiskt, designat välgångssamhälle som håller på att falla sönder. In Memoriam på Liljevalchs på 70-talet var ett kliniskt epitafium över en död industriman. Tyvärr så ser ju många framgångsrika miljöer ut på det här sättet i dag, på gränsen att bli epitafier över sig själva. Och det är väl ett av de problem vi har att slåss emot i vår tid, att försöka se sanningen trots att den är så full med ytor Man kan förstå att konstnärerna ibland måste lämna det påtagliga för att hitta nånting som är sannare. Curt Askers Vildkattsklo stiger upp mot himlen som en drake.
- Om jag ska göra två modeller över 1900-talet, så tar jag först den optimistiska modernismen som hela tiden siktar snett uppåt. Från punkten A mot punkt B, och B är alltid bättre än A. På avstånd ser jag punkten C som är ännu bättre och det är dit jag vill. Men tittar man på det sena 1900-talet så finns inte denna strävan uppåt utan man står i en cirkel och vänder sig runt omkring och ser vad som finns kvar, och så tar man det man behöver. Det finns inget i går, inget i morgon, bara ett nu. Det är den postmodernistiska
ideologin och den har ju en slags melankoli den också,
men frågan är vart den tar vägen?
- Men varför sysslar de nutida konstnärerna så lite med form? sa Kevork Zabounian. Ämnet kan variera men formen ska alltid eftersträvas. I stället för att skulptera en arm eller en del av en kropp så gjuter man den i dag och det är fattigt i sitt formspråk. Och tendensen tycks gå åt det där hållet att det ska vara avsaknad av form, avsaknad av vitalitet, avsaknad av ett visionärt sätt. Det tangerar lite av vad du sa, om det linjära och cirkulära sättet att se.
- Såna här förändringar sker ju inte tydligt och på en gång utan genom successiva förändringar, och tittar man på hela 1900-talet så har det skett en förändring, nämligen att allting är utbytbart, sa Beate. I den klassiska formideologin fanns det en tydlig syn på hur man skulle utveckla formseendet, men en del rörelser under 1900-talets början ifrågasatte det här. Kubisterna gjorde det, och Picasso har yttrat sig om utbytbarheten. Vad bryr jag mig om färg, har jag inte blått så tar jag grönt, säger han. Det finns en subjektivitet att välja. Andra motrörelser är DADA som kommer som en ren krigsrörelse som sen surrealisterna ledde vidare, och inte bygger surrealisterna upp form enligt det klassiska formarbetet. Det försvinner successivt under 1900-talet, men är det då borta för alltid?
- Då är det intressant att se den renässans gipsavgjutningarna har fått på t.ex. akademin där vi har avgjutningar från 1600-talet som användes i modellteckningen. På fotografier från fester förr i tiden ser man hur man klädde ut dem, och många förstördes, man tyckte det var jättemossigt. Men idag finns ett nytt intresse att titta på de här, så jag vill inte påstå att formintresset och formviljan är borta, även om det har funnits många rörelser under 1900-talet som har ifrågasatt den klassiska skolningen. En sån som Cezanne gjorde det naturligtvis inte, för honom var form väldigt viktig, han var ju en klassicist i god bemärkelse. Saltsjö-Duvnäskretsen i Stockhlom var ju också klassicister. Sixten Lundbohm, Olle Nyman o s v.
Så det har ju funnits hela tiden.
- Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius. Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. Nu fanns det också en äldre dam som skötte städningen och kom på morgnarna med hink och borste och gjorde rent, och de kom i dispyt om den här konstnärliga entrén. Och de blev så våldsamma att skurgumman körde kvasten i ögat på monsieur Swan så att han måste ligga på sjukhus.  Det var ju en mycket sorglig historia med denna abstrakta interiör. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet, när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
- Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
- Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
- Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
- Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig, sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

– Torsten Renqvists skulptur Ordet tar också avstånd från kyrkan som en aktiv kultplats, men samtidigt kan den inte riktigt lämna det här. Den bygger på en medeltida skulpturtradition som sitter i blodet på oss, rakt igenom, en oerhört stark tradition som sitter i ryggmärgen hur modernistiska vi än vill bli. Torsten har ju själv sagt att han tar avstånd till allt som har med konstliv att göra, men samtidigt kan han inte
rå för att han själv fått en kultplats inom konsten, vad han
än säger.
– Nästa bild ligger närmare den debatt som ägde rum i mitten på 1900-talet när konstnärerna får en mer konstpolitisk roll, och där är ju Otto G Carlsund en intressant gestalt.
Ni känner till hans liv. Efter att ha varit kommissarie för Stockholmsutställningens utställning av nonfigurativ konst som sedan fordringsägarna tog hand om, började han skriva
istället. Den här bilden är tagen i början på 40-talet, några år innan han avled. Utställningen 1930 kom kanske femton år för tidigt, hade den gjorts 1945 hade den slagit rot på ett helt annat sätt.
- En annan intressant figur är Siri Derkert som också hade rötter i Paris, men trots allt var en person som var tvungen att slåss hela sitt liv. Vi minns henne säkert många av oss, hur arg hon ofta var, kanske hade hon skäl att vara arg, det var väldigt motigt för henne. Här arbetar hon med Östermalmstorgsristningarna i början av 60-talet, norrmannen Carl Nesjar hjälper henne med blästringarna, och Siri som var segare än Otto G Carlsund kunde sen genomföra en del verk i offentlig miljö. En tredje person som markerar en rörelse som går genom hela 1900-talet är Carl-Otto Hulten i Malmö, som tillsammans med bl.a.  Nemes drev en linje som försökte ta tag i kontinentens rörelser utav surrealism och var verksam som skribent i
bl.a.  tidskriften Salamander.
- Med avstamp både ur det som Carlsund arbetade med, Siris expressiva bilder och Hultens drömliknande surrealism, så har vi några av de här röda flödena som går genom 1900-talet. Vid andra världskrigets slut blir flödet av en ny konst med avstamp i Europa oerhört stark. Kommunikationen i Europa hade varit stillastående, plötsligt fanns det en möjlighet att arbeta. Den Carlsundska plattformen utnyttjas bl.a.
av konkretisterna, som många anser tar en alltför stor plats
i svensk konsthistoria, men från 1947 och under 50-talet utvecklas den abstrakta bilden mer och mer. På den här gulliga bilden står Pierre Olofsson, Karl Axel Pehrson och Olle Bonniér uppställda framför sina grejer på en utställning, jag tror det är på dåvarande Blanche i Kungsträdgården. De ser mycket allvarsamma ut.
- Det här verket av Olle Bonniér från tidigt 40-tal visar vilka drömmar det fanns hos en väldigt ung konstnär, så här skulle den nya offentliga konsten se ut. När sen Arthur Engbergs enprocentregel började användas blev den offentliga miljön den rätta platsen för konsten. Det blev en rörelse av både konstpolitisk och visionär art under en period då konst i offentlig miljö ansågs radikal i Sverige. Den här kunde jag inte låta bli att ta med, en del i salen får väl rysningar, sa Beate. Jag gick på Nya Elementar i Ängby. Lennart Rodhe står och målar i teckningssalen hos våran teckningslärare som hette Brydolf. Det var han som grundlade mitt eget intresse för konst. Rodhe står och målar bakom ryggen på oss den s k Trappans tema som var klar i början på 50-talet. Den här tematiska bilden med trappan som utgångspunkt. Fruktträdgården, den här glasmålningen i Handelsbanken, visar Lennarts fortsatta väg.
- Men det var ju en fantastisk tillgång, detta att konsten skulle tillhöra alla. Den skulle finnas i skolorna, det var fullständigt självklart. En underbar tanke, i dag tycker man nästan den är lite naiv. Man får nästan tårar i ögonen. Och den här trappan finns ju kvar även om mycket i och med privatiseringen utav allmän egendom nu i slutet av 1900-talet har flyttats och försvunnit. Baertlings målning i första höghuset i Sergel city måste också med och den lever vidare trots att många varit där och tafsat. Den finns kvar som ett historisk monument över en period som vi inte vill glömma bort. Det här då, plötsligt är man ju själv så gammal att man varit med om en del som kallas historia. Moderna Museet invigs 1958. Hette han inte Lundkvist, vaktmästaren i bakgrunden, han bodde i en lägenhet bakom gymnastiksalen. I mitten Otte Sköld som skulle avlida några månader senare men som lyckades se sitt verk, Moderna Museet, invigt. Bredvid står Bo Wennberg, den förste chefen. Sen kom en väldigt dynamisk ung amanuens Pontus Hultén och tog över.
- Femtiotalet var egentligen dynamiskt fast det blev omodernt efteråt. Man tyckte det var för abstrakt, för modernistiskt, och när postmodernismen kom var det hopplöst ute. Men i dag kommer många unga och letar efter 50-talets designprylar och tycker mönster som gjordes på tapeter och soffor är kul, och de hade ju faktiskt någon slags abstrakt karaktär. Kommer ni ihåg lite hur det kändes att gå på detta nya museum som till sin art var väldigt radikalt, radikalare än vad det nånsin skulle bli senare. Jag blir lite rörd när jag ser damerna med sina hattar i bakgrunden, man tyckte det var kul att komma dit, lite spännande och kanske lite farligt. Den här generationen, som jag själv och många av er tillhör och som slutade skolan någon gång på 50-talet, såg ju plötsligt framför sig en otrolig värld där konsten hade en roll och kunde fylla upp museer på det här sättet. Och man var välkommen in i det här. Tittar man på hur det sen byggdes om på 90-talet, förvandlingen från ett Modernt museum till kassavalv har varit påtaglig. Man har tappat den där känslan att det var något riskabelt, det här med att konst var någonting som man inte riktigt visste var man hade. Rörelse i konsten 1961. En vision över maskinsamhället, även dess anarkistiska sidor.
- Här bygger P O Ultvedt upp sin maskin. Hon, Niki de Saint Phalles jättekvinna, har just den här lekfullheten. Niki, Tinguely och Ultvedt arbetade fram den, men det var Niki som stod för formen. Det enda som finns kvar i dag är huvudet som råttorna gnager på, och Niki avled ju tidigare i år. Och det här, Karl Erik Häggblads Bekant rum nr 2 från 1961, som skapade den kanske största konstdebatten i Sverige. Karl Eriks collage med målad bakgrund och papper i en plastpåse som markerade ett vattenfall köptes in av Moderna Museet och hängdes på utställningen med nyinköp. Torsten Bergmark kom dit och såg den och fick ett utbrott i DN om det undergångsartade med den nya konsten och museets inköp av sånt här skräp. Då svarade naturligtvis Ulf Linde och det blev en lång debatt, under 1962 och in i 63. En principiell debatt om den offentliga konstpolitiken. Vad man ska köpa in, vad ska ett museum spara för framtiden? Man hade helt olika åsikter och vem som gick segrande ur striden är svårt att veta, men Karl Eriks verk finns kvar.
- Öyvind Fahlströms Sitting från 60-talets början. Fahlström samlade på serier, det såg man bl.a.  på en retrospectiv utställning på Baltic Mills i Newcastle nyligen. Jag minns ju själv hur tagen man var av serier. Jag hade två kronor i veckopeng och köpte Stålmannen och Seriemagasinet, och det var ungefär den typen av färgskalor, symboler o.s.v.som fanns i dem. En ny bildkonst med mediabilden som utgångspunkt kom in i Sverige. En helt ny typ av kommunikation som i Fahlströms fall hade förberetts av att han studerat arkeologi och var intresserad av mexikanska Mayafigurer som faktiskt är lite serie- liknande eliknande.  Men Birgitta Liljebladh i Göteborg gjorde den här bilden. Gissa vilket år? Det var 1951, och så sitter vi som skriver historia och påstår att det var på 60-talet mediabilden dök upp.
- Sen kommer en brutal kille som använder mediabilden i en sorts motståndskamp. Besprutningsplan och fågel från 1965 av Enno Hallek, som använder hötorgsbilden som en slags koloristisk anakronism. Men Enno kände sig ändå som en outsider under den här perioden när konsten bara skulle vara en slags proteströrelse. Så när vi lite slarvigt talar om 60-tales politiska konst skulle jag vilja säga att politisk konst kan se ut på flera sätt. Roj Fribergs Epitafium över en miljö från 1967 tar upp nästan samma sak som Simberg. Den här kulturmelankolin som också finns hos Peter Tillberg. Speciellt i bilder med den här typen av villaområden. Idyller med skitig snö på trottoaren som är något av de läskigaste som finns. Och så har gatuverket öppnat detta hål ned till helvetet. Var och när som helst så öppnar sig underjorden. Då måste jag naturligtvis balansera upp det med en annan politisk bild som jag tycker hör till de roligaste som gjorts. Gittan Jönssons Diskkasterskan från 1978. Inte diskuskasterskan utan diskkasterskan. En slags metallisk robotkonst genomsyrad av en märklig poesi som för oss rakt in på 70-talet, som är ett intressant årtionde.
- 70-talet, med den här oppositionen som inte är politisk utan snarare anarkistisk. Som hos Margareta Renberg som tillhörde Konstnärsbolagets grupp under hela 70-talet, men som under hela sitt liv har arbetat med en oerhört personligt laddad konst kopplad till personliga upplevelser av tid och rum. Jag visar inte de här bilderna för att visa de här konstnärerna utan för att de för vidare en viktig linje i svensk konst, nämligen den här civilisationskritiken. En naturmelankolisk linje som kan använda vilka former som helst. Gripenholms Spelrum med vit duva från 69 visar, liksom Simbergs ängel, på idealen som faller och går under. En känsla som är väldigt stark, inte minst nu. Björn Lövins installationer om ett teknologiskt, designat välgångssamhälle som håller på att falla sönder. In Memoriam på Liljevalchs på 70-talet var ett kliniskt epitafium över en död industriman. Tyvärr så ser ju många framgångsrika miljöer ut på det här sättet i dag, på gränsen att bli epitafier över sig själva. Och det är väl ett av de problem vi har att slåss emot i vår tid, att försöka se sanningen trots att den är så full med ytor Man kan förstå att konstnärerna ibland måste lämna det påtagliga för att hitta nånting som är sannare. Curt Askers Vildkattsklo stiger upp mot himlen som en drake.
- Om jag ska göra två modeller över 1900-talet, så tar jag först den optimistiska modernismen som hela tiden siktar snett uppåt. Från punkten A mot punkt B, och B är alltid bättre än A. På avstånd ser jag punkten C som är ännu bättre och det är dit jag vill. Men tittar man på det sena 1900-talet så finns inte denna strävan uppåt utan man står i en cirkel och vänder sig runt omkring och ser vad som finns kvar, och så tar man det man behöver. Det finns inget i går, inget i morgon, bara ett nu. Det är den postmodernistiska
ideologin och den har ju en slags melankoli den också,
men frågan är vart den tar vägen?
- Men varför sysslar de nutida konstnärerna så lite med form? sa Kevork Zabounian. Ämnet kan variera men formen ska alltid eftersträvas. I stället för att skulptera en arm eller en del av en kropp så gjuter man den i dag och det är fattigt i sitt formspråk. Och tendensen tycks gå åt det där hållet att det ska vara avsaknad av form, avsaknad av vitalitet, avsaknad av ett visionärt sätt. Det tangerar lite av vad du sa, om det linjära och cirkulära sättet att se.
- Såna här förändringar sker ju inte tydligt och på en gång utan genom successiva förändringar, och tittar man på hela 1900-talet så har det skett en förändring, nämligen att allting är utbytbart, sa Beate. I den klassiska formideologin fanns det en tydlig syn på hur man skulle utveckla formseendet, men en del rörelser under 1900-talets början ifrågasatte det här. Kubisterna gjorde det, och Picasso har yttrat sig om utbytbarheten. Vad bryr jag mig om färg, har jag inte blått så tar jag grönt, säger han. Det finns en subjektivitet att välja. Andra motrörelser är DADA som kommer som en ren krigsrörelse som sen surrealisterna ledde vidare, och inte bygger surrealisterna upp form enligt det klassiska formarbetet. Det försvinner successivt under 1900-talet, men är det då borta för alltid?
- Då är det intressant att se den renässans gipsavgjutningarna har fått på t.ex. akademin där vi har avgjutningar från 1600-talet som användes i modellteckningen. På fotografier från fester förr i tiden ser man hur man klädde ut dem, och många förstördes, man tyckte det var jättemossigt. Men idag finns ett nytt intresse att titta på de här, så jag vill inte påstå att formintresset och formviljan är borta, även om det har funnits många rörelser under 1900-talet som har ifrågasatt den klassiska skolningen. En sån som Cezanne gjorde det naturligtvis inte, för honom var form väldigt viktig, han var ju en klassicist i god bemärkelse. Saltsjö-Duvnäskretsen i Stockhlom var ju också klassicister. Sixten Lundbohm, Olle Nyman o s v.
Så det har ju funnits hela tiden.
- Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius. Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. Nu fanns det också en äldre dam som skötte städningen och kom på morgnarna med hink och borste och gjorde rent, och de kom i dispyt om den här konstnärliga entrén. Och de blev så våldsamma att skurgumman körde kvasten i ögat på monsieur Swan så att han måste ligga på sjukhus.  Det var ju en mycket sorglig historia med denna abstrakta interiör. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet, när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
- Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
- Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
- Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
- Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig, sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

Ryno Frieberg:
T.v.: Torsten Erasmie, Björn Ericsson, Göran Brunius, 2002.
T.h.: Sten Ramel, Leif Andersson.

– En annan intressant figur är Siri Derkert som också hade rötter i Paris, men trots allt var en person som var tvungen att slåss hela sitt liv. Vi minns henne säkert många av oss, hur arg hon ofta var, kanske hade hon skäl att vara arg, det var väldigt motigt för henne. Här arbetar hon med Östermalmstorgsristningarna i början av 60-talet, norrmannen Carl Nesjar hjälper henne med blästringarna, och Siri som var segare än Otto G Carlsund kunde sen genomföra en del verk i offentlig miljö. En tredje person som markerar en rörelse som går genom hela 1900-talet är Carl-Otto Hultén i Malmö, som tillsammans med bl.a. Nemes drev en linje som försökte ta tag i kontinentens rörelser utav surrealism och var verksam som skribent i bl.a. tidskriften Salamander.
– Med avstamp både ur det som Carlsund arbetade med, Siris expressiva bilder och Hulténs drömliknande surrealism, så har vi några av de här röda flödena som går genom 1900-talet. Vid andra världskrigets slut blir flödet av en ny konst med avstamp i Europa oerhört stark. Kommunikationen i Europa hade varit stillastående, plötsligt fanns det en möjlighet att arbeta. Den Carlsundska plattformen utnyttjas bl.a.
av konkretisterna, som många anser tar en alltför stor plats
i svensk konsthistoria, men från 1947 och under 50-talet utvecklas den abstrakta bilden mer och mer. På den här gul-liga bilden står Pierre Olofsson, Karl Axel Pehrson och Olle Bonniér uppställda framför sina grejer på en utställning,
jag tror det är på dåvarande Blanche i Kungsträdgården.
De ser mycket allvarsamma ut.
- Det här verket av Olle Bonniér från tidigt 40-tal visar vilka drömmar det fanns hos en väldigt ung konstnär, så här skulle den nya offentliga konsten se ut. När sen Arthur Engbergs enprocentregel började användas blev den offentliga miljön den rätta platsen för konsten. Det blev en rörelse av både konstpolitisk och visionär art under en period då konst i offentlig miljö ansågs radikal i Sverige. Den här kunde jag inte låta bli att ta med, en del i salen får väl rysningar, sa Beate. Jag gick på Nya Elementar i Ängby. Lennart Rodhe står och målar i teckningssalen hos våran teckningslärare som hette Brydolf. Det var han som grundlade mitt eget intresse för konst. Rodhe står och målar bakom ryggen på oss den s k Trappans tema som var klar i början på 50-talet. Den här tematiska bilden med trappan som utgångspunkt. Fruktträdgården, den här glasmålningen i Handelsbanken, visar Lennarts fortsatta väg.
- Men det var ju en fantastisk tillgång, detta att konsten skulle tillhöra alla. Den skulle finnas i skolorna, det var fullständigt självklart. En underbar tanke, i dag tycker man nästan den är lite naiv. Man får nästan tårar i ögonen. Och den här trappan finns ju kvar även om mycket i och med privatiseringen utav allmän egendom nu i slutet av 1900-talet har flyttats och försvunnit. Baertlings målning i första höghuset i Sergel city måste också med och den lever vidare trots att många varit där och tafsat. Den finns kvar som ett historisk monument över en period som vi inte vill glömma bort. Det här då, plötsligt är man ju själv så gammal att man varit med om en del som kallas historia. Moderna Museet invigs 1958. Hette han inte Lundkvist, vaktmästaren i bakgrunden, han bodde i en lägenhet bakom gymnastiksalen. I mitten Otte Sköld som skulle avlida några månader senare men som lyckades se sitt verk, Moderna Museet, invigt. Bredvid står Bo Wennberg, den förste chefen. Sen kom en väldigt dynamisk ung amanuens Pontus Hultén och tog över.
- Femtiotalet var egentligen dynamiskt fast det blev omodernt efteråt. Man tyckte det var för abstrakt, för modernistiskt, och när postmodernismen kom var det hopplöst ute. Men i dag kommer många unga och letar efter 50-talets designprylar och tycker mönster som gjordes på tapeter och soffor är kul, och de hade ju faktiskt någon slags abstrakt karaktär. Kommer ni ihåg lite hur det kändes att gå på detta nya museum som till sin art var väldigt radikalt, radikalare än vad det nånsin skulle bli senare. Jag blir lite rörd när jag ser damerna med sina hattar i bakgrunden, man tyckte det var kul att komma dit, lite spännande och kanske lite farligt. Den här generationen, som jag själv och många av er tillhör och som slutade skolan någon gång på 50-talet, såg ju plötsligt framför sig en otrolig värld där konsten hade en roll och kunde fylla upp museer på det här sättet. Och man var välkommen in i det här. Tittar man på hur det sen byggdes om på 90-talet, förvandlingen från ett Modernt museum till kassavalv har varit påtaglig. Man har tappat den där känslan att det var något riskabelt, det här med att konst var någonting som man inte riktigt visste var man hade. Rörelse i konsten 1961. En vision över maskinsamhället, även dess anarkistiska sidor.
- Här bygger P O Ultvedt upp sin maskin. Hon, Niki de Saint Phalles jättekvinna, har just den här lekfullheten. Niki, Tinguely och Ultvedt arbetade fram den, men det var Niki som stod för formen. Det enda som finns kvar i dag är huvudet som råttorna gnager på, och Niki avled ju tidigare i år. Och det här, Karl Erik Häggblads Bekant rum nr 2 från 1961, som skapade den kanske största konstdebatten i Sverige. Karl Eriks collage med målad bakgrund och papper i en plastpåse som markerade ett vattenfall köptes in av Moderna Museet och hängdes på utställningen med nyinköp. Torsten Bergmark kom dit och såg den och fick ett utbrott i DN om det undergångsartade med den nya konsten och museets inköp av sånt här skräp. Då svarade naturligtvis Ulf Linde och det blev en lång debatt, under 1962 och in i 63. En principiell debatt om den offentliga konstpolitiken. Vad man ska köpa in, vad ska ett museum spara för framtiden? Man hade helt olika åsikter och vem som gick segrande ur striden är svårt att veta, men Karl Eriks verk finns kvar.
- Öyvind Fahlströms Sitting från 60-talets början. Fahlström samlade på serier, det såg man bl.a.  på en retrospectiv utställning på Baltic Mills i Newcastle nyligen. Jag minns ju själv hur tagen man var av serier. Jag hade två kronor i veckopeng och köpte Stålmannen och Seriemagasinet, och det var ungefär den typen av färgskalor, symboler o.s.v.som fanns i dem. En ny bildkonst med mediabilden som utgångspunkt kom in i Sverige. En helt ny typ av kommunikation som i Fahlströms fall hade förberetts av att han studerat arkeologi och var intresserad av mexikanska Mayafigurer som faktiskt är lite serie- liknande eliknande.  Men Birgitta Liljebladh i Göteborg gjorde den här bilden. Gissa vilket år? Det var 1951, och så sitter vi som skriver historia och påstår att det var på 60-talet mediabilden dök upp.
- Sen kommer en brutal kille som använder mediabilden i en sorts motståndskamp. Besprutningsplan och fågel från 1965 av Enno Hallek, som använder hötorgsbilden som en slags koloristisk anakronism. Men Enno kände sig ändå som en outsider under den här perioden när konsten bara skulle vara en slags proteströrelse. Så när vi lite slarvigt talar om 60-tales politiska konst skulle jag vilja säga att politisk konst kan se ut på flera sätt. Roj Fribergs Epitafium över en miljö från 1967 tar upp nästan samma sak som Simberg. Den här kulturmelankolin som också finns hos Peter Tillberg. Speciellt i bilder med den här typen av villaområden. Idyller med skitig snö på trottoaren som är något av de läskigaste som finns. Och så har gatuverket öppnat detta hål ned till helvetet. Var och när som helst så öppnar sig underjorden. Då måste jag naturligtvis balansera upp det med en annan politisk bild som jag tycker hör till de roligaste som gjorts. Gittan Jönssons Diskkasterskan från 1978. Inte diskuskasterskan utan diskkasterskan. En slags metallisk robotkonst genomsyrad av en märklig poesi som för oss rakt in på 70-talet, som är ett intressant årtionde.
- 70-talet, med den här oppositionen som inte är politisk utan snarare anarkistisk. Som hos Margareta Renberg som tillhörde Konstnärsbolagets grupp under hela 70-talet, men som under hela sitt liv har arbetat med en oerhört personligt laddad konst kopplad till personliga upplevelser av tid och rum. Jag visar inte de här bilderna för att visa de här konstnärerna utan för att de för vidare en viktig linje i svensk konst, nämligen den här civilisationskritiken. En naturmelankolisk linje som kan använda vilka former som helst. Gripenholms Spelrum med vit duva från 69 visar, liksom Simbergs ängel, på idealen som faller och går under. En känsla som är väldigt stark, inte minst nu. Björn Lövins installationer om ett teknologiskt, designat välgångssamhälle som håller på att falla sönder. In Memoriam på Liljevalchs på 70-talet var ett kliniskt epitafium över en död industriman. Tyvärr så ser ju många framgångsrika miljöer ut på det här sättet i dag, på gränsen att bli epitafier över sig själva. Och det är väl ett av de problem vi har att slåss emot i vår tid, att försöka se sanningen trots att den är så full med ytor Man kan förstå att konstnärerna ibland måste lämna det påtagliga för att hitta nånting som är sannare. Curt Askers Vildkattsklo stiger upp mot himlen som en drake.
- Om jag ska göra två modeller över 1900-talet, så tar jag först den optimistiska modernismen som hela tiden siktar snett uppåt. Från punkten A mot punkt B, och B är alltid bättre än A. På avstånd ser jag punkten C som är ännu bättre och det är dit jag vill. Men tittar man på det sena 1900-talet så finns inte denna strävan uppåt utan man står i en cirkel och vänder sig runt omkring och ser vad som finns kvar, och så tar man det man behöver. Det finns inget i går, inget i morgon, bara ett nu. Det är den postmodernistiska
ideologin och den har ju en slags melankoli den också,
men frågan är vart den tar vägen?
- Men varför sysslar de nutida konstnärerna så lite med form? sa Kevork Zabounian. Ämnet kan variera men formen ska alltid eftersträvas. I stället för att skulptera en arm eller en del av en kropp så gjuter man den i dag och det är fattigt i sitt formspråk. Och tendensen tycks gå åt det där hållet att det ska vara avsaknad av form, avsaknad av vitalitet, avsaknad av ett visionärt sätt. Det tangerar lite av vad du sa, om det linjära och cirkulära sättet att se.
- Såna här förändringar sker ju inte tydligt och på en gång utan genom successiva förändringar, och tittar man på hela 1900-talet så har det skett en förändring, nämligen att allting är utbytbart, sa Beate. I den klassiska formideologin fanns det en tydlig syn på hur man skulle utveckla formseendet, men en del rörelser under 1900-talets början ifrågasatte det här. Kubisterna gjorde det, och Picasso har yttrat sig om utbytbarheten. Vad bryr jag mig om färg, har jag inte blått så tar jag grönt, säger han. Det finns en subjektivitet att välja. Andra motrörelser är DADA som kommer som en ren krigsrörelse som sen surrealisterna ledde vidare, och inte bygger surrealisterna upp form enligt det klassiska formarbetet. Det försvinner successivt under 1900-talet, men är det då borta för alltid?
- Då är det intressant att se den renässans gipsavgjutningarna har fått på t.ex. akademin där vi har avgjutningar från 1600-talet som användes i modellteckningen. På fotografier från fester förr i tiden ser man hur man klädde ut dem, och många förstördes, man tyckte det var jättemossigt. Men idag finns ett nytt intresse att titta på de här, så jag vill inte påstå att formintresset och formviljan är borta, även om det har funnits många rörelser under 1900-talet som har ifrågasatt den klassiska skolningen. En sån som Cezanne gjorde det naturligtvis inte, för honom var form väldigt viktig, han var ju en klassicist i god bemärkelse. Saltsjö-Duvnäskretsen i Stockhlom var ju också klassicister. Sixten Lundbohm, Olle Nyman o s v.
Så det har ju funnits hela tiden.
- Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius. Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. Nu fanns det också en äldre dam som skötte städningen och kom på morgnarna med hink och borste och gjorde rent, och de kom i dispyt om den här konstnärliga entrén. Och de blev så våldsamma att skurgumman körde kvasten i ögat på monsieur Swan så att han måste ligga på sjukhus.  Det var ju en mycket sorglig historia med denna abstrakta interiör. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet, när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
- Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
- Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
- Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
- Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig, sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

Gösta Gartinger:
Veikko Keränen, Göte Eineljung, 2002.
Matti Nurmi, 2002.

Tarras Hollström:
T.v.: Lennart Rodhe, Olle Eriksson,
Ulf Olausson, Pelle Stackman m.fl.
T.h.: Beate Sydhoff, 2002.
Holger Blom, Torkel Dahlstedt,
Olof Ahrén, Sten Ramel m.fl.

– Det här verket av Olle Bonniér från tidigt 40-tal visar vilka drömmar det fanns hos en väldigt ung konstnär, så här skulle den nya offentliga konsten se ut. När sen Arthur Engbergs enprocentregel började användas blev den offentliga miljön den rätta platsen för konsten. Det blev en rörelse av både konstpolitisk och visionär art under en period då konst i offentlig miljö ansågs radikal i Sverige. Den här kunde jag inte låta bli att ta med, en del i salen får väl rysningar,
sa Beate. Jag gick på Nya Elementar i Ängby. Lennart Rodhe står och målar i teckningssalen hos våran teckningslärare som hette Brydolf. Det var han som grundlade mitt eget intresse för konst. Rodhe står och målar bakom ryggen på oss den s.k. Trappans tema som var klar i början på 50-talet. Den här tematiska bilden med trappan som utgångspunkt. Fruktträdgården, den här glasmålningen i Handelsbanken, visar Lennarts fortsatta väg.
– Men det var ju en fantastisk tillgång, detta att konsten skulle tillhöra alla. Den skulle finnas i skolorna, det var fullständigt självklart. En underbar tanke, i dag tycker man nästan den är lite naiv. Man får nästan tårar i ögonen. Och den här trappan finns ju kvar även om mycket i och med privatiseringen utav allmän egendom nu i slutet av 1900-talet har flyttats och försvunnit. Baertlings målning i första höghuset i Sergel city måste också med och den lever vidare trots att många varit där och tafsat. Den finns kvar som ett historisk monument över en period som vi inte vill glömma bort. Det här då, plötsligt är man ju själv så gammal att man varit med om en del som kallas historia. Moderna Museet invigs 1958. Hette han inte Lundkvist, vaktmästaren i bakgrunden, han bodde i en lägenhet bakom gymnastiksalen. I mitten Otte Sköld som skulle avlida några månader senare men som lyckades se sitt verk, Moderna Museet, invigt. Bredvid står Bo Wennberg, den förste chefen. Sen kom en väldigt dynamisk ung amanuens, Pontus Hultén, och tog över.
- Femtiotalet var egentligen dynamiskt fast det blev omodernt efteråt. Man tyckte det var för abstrakt, för modernistiskt, och när postmodernismen kom var det hopplöst ute. Men i dag kommer många unga och letar efter 50-talets designprylar och tycker mönster som gjordes på tapeter och soffor är kul, och de hade ju faktiskt någon slags abstrakt karaktär. Kommer ni ihåg lite hur det kändes att gå på detta nya museum som till sin art var väldigt radikalt, radikalare än vad det nånsin skulle bli senare. Jag blir lite rörd när jag ser damerna med sina hattar i bakgrunden, man tyckte det var kul att komma dit, lite spännande och kanske lite farligt. Den här generationen, som jag själv och många av er tillhör och som slutade skolan någon gång på 50-talet, såg ju plötsligt framför sig en otrolig värld där konsten hade en roll och kunde fylla upp museer på det här sättet. Och man var välkommen in i det här. Tittar man på hur det sen byggdes om på 90-talet, förvandlingen från ett Modernt museum till kassavalv har varit påtaglig. Man har tappat den där känslan att det var något riskabelt, det här med att konst var någonting som man inte riktigt visste var man hade. Rörelse i konsten 1961. En vision över maskinsamhället, även dess anarkistiska sidor.
- Här bygger P O Ultvedt upp sin maskin. Hon, Niki de Saint Phalles jättekvinna, har just den här lekfullheten. Niki, Tinguely och Ultvedt arbetade fram den, men det var Niki som stod för formen. Det enda som finns kvar i dag är huvudet som råttorna gnager på, och Niki avled ju tidigare i år. Och det här, Karl Erik Häggblads Bekant rum nr 2 från 1961, som skapade den kanske största konstdebatten i Sverige. Karl Eriks collage med målad bakgrund och papper i en plastpåse som markerade ett vattenfall köptes in av Moderna Museet och hängdes på utställningen med nyinköp. Torsten Bergmark kom dit och såg den och fick ett utbrott i DN om det undergångsartade med den nya konsten och museets inköp av sånt här skräp. Då svarade naturligtvis Ulf Linde och det blev en lång debatt, under 1962 och in i 63. En principiell debatt om den offentliga konstpolitiken. Vad man ska köpa in, vad ska ett museum spara för framtiden? Man hade helt olika åsikter och vem som gick segrande ur striden är svårt att veta, men Karl Eriks verk finns kvar.
- Öyvind Fahlströms Sitting från 60-talets början. Fahlström samlade på serier, det såg man bl.a.  på en retrospectiv utställning på Baltic Mills i Newcastle nyligen. Jag minns ju själv hur tagen man var av serier. Jag hade två kronor i veckopeng och köpte Stålmannen och Seriemagasinet, och det var ungefär den typen av färgskalor, symboler o.s.v.som fanns i dem. En ny bildkonst med mediabilden som utgångspunkt kom in i Sverige. En helt ny typ av kommunikation som i Fahlströms fall hade förberetts av att han studerat arkeologi och var intresserad av mexikanska Mayafigurer som faktiskt är lite serie- liknande eliknande.  Men Birgitta Liljebladh i Göteborg gjorde den här bilden. Gissa vilket år? Det var 1951, och så sitter vi som skriver historia och påstår att det var på 60-talet mediabilden dök upp.
- Sen kommer en brutal kille som använder mediabilden i en sorts motståndskamp. Besprutningsplan och fågel från 1965 av Enno Hallek, som använder hötorgsbilden som en slags koloristisk anakronism. Men Enno kände sig ändå som en outsider under den här perioden när konsten bara skulle vara en slags proteströrelse. Så när vi lite slarvigt talar om 60-tales politiska konst skulle jag vilja säga att politisk konst kan se ut på flera sätt. Roj Fribergs Epitafium över en miljö från 1967 tar upp nästan samma sak som Simberg. Den här kulturmelankolin som också finns hos Peter Tillberg. Speciellt i bilder med den här typen av villaområden. Idyller med skitig snö på trottoaren som är något av de läskigaste som finns. Och så har gatuverket öppnat detta hål ned till helvetet. Var och när som helst så öppnar sig underjorden. Då måste jag naturligtvis balansera upp det med en annan politisk bild som jag tycker hör till de roligaste som gjorts. Gittan Jönssons Diskkasterskan från 1978. Inte diskuskasterskan utan diskkasterskan. En slags metallisk robotkonst genomsyrad av en märklig poesi som för oss rakt in på 70-talet, som är ett intressant årtionde.
- 70-talet, med den här oppositionen som inte är politisk utan snarare anarkistisk. Som hos Margareta Renberg som tillhörde Konstnärsbolagets grupp under hela 70-talet, men som under hela sitt liv har arbetat med en oerhört personligt laddad konst kopplad till personliga upplevelser av tid och rum. Jag visar inte de här bilderna för att visa de här konstnärerna utan för att de för vidare en viktig linje i svensk konst, nämligen den här civilisationskritiken. En naturmelankolisk linje som kan använda vilka former som helst. Gripenholms Spelrum med vit duva från 69 visar, liksom Simbergs ängel, på idealen som faller och går under. En känsla som är väldigt stark, inte minst nu. Björn Lövins installationer om ett teknologiskt, designat välgångssamhälle som håller på att falla sönder. In Memoriam på Liljevalchs på 70-talet var ett kliniskt epitafium över en död industriman. Tyvärr så ser ju många framgångsrika miljöer ut på det här sättet i dag, på gränsen att bli epitafier över sig själva. Och det är väl ett av de problem vi har att slåss emot i vår tid, att försöka se sanningen trots att den är så full med ytor Man kan förstå att konstnärerna ibland måste lämna det påtagliga för att hitta nånting som är sannare. Curt Askers Vildkattsklo stiger upp mot himlen som en drake.
- Om jag ska göra två modeller över 1900-talet, så tar jag först den optimistiska modernismen som hela tiden siktar snett uppåt. Från punkten A mot punkt B, och B är alltid bättre än A. På avstånd ser jag punkten C som är ännu bättre och det är dit jag vill. Men tittar man på det sena 1900-talet så finns inte denna strävan uppåt utan man står i en cirkel och vänder sig runt omkring och ser vad som finns kvar, och så tar man det man behöver. Det finns inget i går, inget i morgon, bara ett nu. Det är den postmodernistiska
ideologin och den har ju en slags melankoli den också,
men frågan är vart den tar vägen?
- Men varför sysslar de nutida konstnärerna så lite med form? sa Kevork Zabounian. Ämnet kan variera men formen ska alltid eftersträvas. I stället för att skulptera en arm eller en del av en kropp så gjuter man den i dag och det är fattigt i sitt formspråk. Och tendensen tycks gå åt det där hållet att det ska vara avsaknad av form, avsaknad av vitalitet, avsaknad av ett visionärt sätt. Det tangerar lite av vad du sa, om det linjära och cirkulära sättet att se.
- Såna här förändringar sker ju inte tydligt och på en gång utan genom successiva förändringar, och tittar man på hela 1900-talet så har det skett en förändring, nämligen att allting är utbytbart, sa Beate. I den klassiska formideologin fanns det en tydlig syn på hur man skulle utveckla formseendet, men en del rörelser under 1900-talets början ifrågasatte det här. Kubisterna gjorde det, och Picasso har yttrat sig om utbytbarheten. Vad bryr jag mig om färg, har jag inte blått så tar jag grönt, säger han. Det finns en subjektivitet att välja. Andra motrörelser är DADA som kommer som en ren krigsrörelse som sen surrealisterna ledde vidare, och inte bygger surrealisterna upp form enligt det klassiska formarbetet. Det försvinner successivt under 1900-talet, men är det då borta för alltid?
- Då är det intressant att se den renässans gipsavgjutningarna har fått på t.ex. akademin där vi har avgjutningar från 1600-talet som användes i modellteckningen. På fotografier från fester förr i tiden ser man hur man klädde ut dem, och många förstördes, man tyckte det var jättemossigt. Men idag finns ett nytt intresse att titta på de här, så jag vill inte påstå att formintresset och formviljan är borta, även om det har funnits många rörelser under 1900-talet som har ifrågasatt den klassiska skolningen. En sån som Cezanne gjorde det naturligtvis inte, för honom var form väldigt viktig, han var ju en klassicist i god bemärkelse. Saltsjö-Duvnäskretsen i Stockhlom var ju också klassicister. Sixten Lundbohm, Olle Nyman o s v.
Så det har ju funnits hela tiden.
- Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius. Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. Nu fanns det också en äldre dam som skötte städningen och kom på morgnarna med hink och borste och gjorde rent, och de kom i dispyt om den här konstnärliga entrén. Och de blev så våldsamma att skurgumman körde kvasten i ögat på monsieur Swan så att han måste ligga på sjukhus.  Det var ju en mycket sorglig historia med denna abstrakta interiör. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet, när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
- Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
- Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
- Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
- Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig, sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

289

– 50-talet var egentligen dynamiskt fast det blev omodernt efteråt. Man tyckte det var för abstrakt, för modernistiskt,
och när postmodernismen kom var det hopplöst ute. Men i dag kommer många unga och letar efter 50-talets designprylar och tycker mönster som gjordes på tapeter och soffor är kul, och de hade ju faktiskt någon slags abstrakt karaktär. Kommer ni ihåg lite hur det kändes att gå på detta nya museum som till sin art var väldigt radikalt, radikalare än vad det nånsin skulle bli senare. Jag blir lite rörd när jag ser damerna med sina hattar i bakgrunden, man tyckte det var kul att komma dit,
lite spännande och kanske lite farligt. Den här generationen, som jag själv och många av er tillhör och som slutade skolan någon gång på 50-talet, såg ju plötsligt framför sig en otrolig värld där konsten hade en roll och kunde fylla upp museer på det här sättet. Och man var välkommen in i det här. Tittar man på hur det sen byggdes om på 90-talet, förvandlingen från ett modernt museum till kassavalv har varit påtaglig.
Man har tappat den där känslan att det var något riskabelt,
det här med att konst var någonting som man inte riktigt
visste var man hade. Rörelse i konsten 1961. En vision över maskinsamhället, även dess anarkistiska sidor.
– Här bygger P O Ultvedt upp sin maskin. Hon, Niki de Saint-Phalles jättekvinna, har just den här lekfullheten. Niki, Tinguely och Ultvedt arbetade fram den, men det var Niki som stod för formen. Det enda som finns kvar i dag är huvudet som råttorna gnager på, och Niki avled ju tidigare i år. Och det här, Karl Erik Häggblads Bekant rum nr 2 från 1961, som skapade den kanske största konstdebatten i Sverige. Karl Eriks collage med målad bakgrund och papper i en plastpåse som markerade ett vattenfall köptes in av Moderna Museet och hängdes på utställningen med nyinköp. Torsten Bergmark kom dit och såg den och fick ett utbrott i DN om det undergångsartade med den nya konsten och museets inköp av sånt här skräp. Då svarade naturligtvis Ulf Linde och det blev en lång debatt, under 1962 och in i -63. En principiell debatt om den offentliga konstpolitiken. Vad man ska köpa in, vad ska ett museum spara för framtiden? Man hade helt olika åsikter och vem som gick segrande ur striden är svårt att veta, men Karl Eriks verk finns kvar.
– Öyvind Fahlströms Sitting från 60-talets början. Fahlström samlade på serier, det såg man bl.a.  på en retrospectiv utställning på Baltic Mills i Newcastle nyligen. Jag minns ju själv hur tagen man var av serier. Jag hade två kronor i veckopeng och köpte Stålmannen och Seriemagasinet, och det var ungefär den typen av färgskalor, symboler o.s.v.som fanns i dem. En ny bildkonst med mediabilden som utgångspunkt kom in i Sverige. En helt ny typ av kommunikation som i Fahlströms fall hade förberetts av att han studerat arkeologi och var intresserad av mexikanska Mayafigurer som faktiskt är lite serie- liknande eliknande.  Men Birgitta Liljebladh i Göteborg gjorde den här bilden. Gissa vilket år? Det var 1951, och så sitter vi som skriver historia och påstår att det var på 60-talet mediabilden dök upp.
- Sen kommer en brutal kille som använder mediabilden i en sorts motståndskamp. Besprutningsplan och fågel från 1965 av Enno Hallek, som använder hötorgsbilden som en slags koloristisk anakronism. Men Enno kände sig ändå som en outsider under den här perioden när konsten bara skulle vara en slags proteströrelse. Så när vi lite slarvigt talar om 60-tales politiska konst skulle jag vilja säga att politisk konst kan se ut på flera sätt. Roj Fribergs Epitafium över en miljö från 1967 tar upp nästan samma sak som Simberg. Den här kulturmelankolin som också finns hos Peter Tillberg. Speciellt i bilder med den här typen av villaområden. Idyller med skitig snö på trottoaren som är något av de läskigaste som finns. Och så har gatuverket öppnat detta hål ned till helvetet. Var och när som helst så öppnar sig underjorden. Då måste jag naturligtvis balansera upp det med en annan politisk bild som jag tycker hör till de roligaste som gjorts. Gittan Jönssons Diskkasterskan från 1978. Inte diskuskasterskan utan diskkasterskan. En slags metallisk robotkonst genomsyrad av en märklig poesi som för oss rakt in på 70-talet, som är ett intressant årtionde.
- 70-talet, med den här oppositionen som inte är politisk utan snarare anarkistisk. Som hos Margareta Renberg som tillhörde Konstnärsbolagets grupp under hela 70-talet, men som under hela sitt liv har arbetat med en oerhört personligt laddad konst kopplad till personliga upplevelser av tid och rum. Jag visar inte de här bilderna för att visa de här konstnärerna utan för att de för vidare en viktig linje i svensk konst, nämligen den här civilisationskritiken. En naturmelankolisk linje som kan använda vilka former som helst. Gripenholms Spelrum med vit duva från 69 visar, liksom Simbergs ängel, på idealen som faller och går under. En känsla som är väldigt stark, inte minst nu. Björn Lövins installationer om ett teknologiskt, designat välgångssamhälle som håller på att falla sönder. In Memoriam på Liljevalchs på 70-talet var ett kliniskt epitafium över en död industriman. Tyvärr så ser ju många framgångsrika miljöer ut på det här sättet i dag, på gränsen att bli epitafier över sig själva. Och det är väl ett av de problem vi har att slåss emot i vår tid, att försöka se sanningen trots att den är så full med ytor Man kan förstå att konstnärerna ibland måste lämna det påtagliga för att hitta nånting som är sannare. Curt Askers Vildkattsklo stiger upp mot himlen som en drake.
- Om jag ska göra två modeller över 1900-talet, så tar jag först den optimistiska modernismen som hela tiden siktar snett uppåt. Från punkten A mot punkt B, och B är alltid bättre än A. På avstånd ser jag punkten C som är ännu bättre och det är dit jag vill. Men tittar man på det sena 1900-talet så finns inte denna strävan uppåt utan man står i en cirkel och vänder sig runt omkring och ser vad som finns kvar, och så tar man det man behöver. Det finns inget i går, inget i morgon, bara ett nu. Det är den postmodernistiska
ideologin och den har ju en slags melankoli den också,
men frågan är vart den tar vägen?
- Men varför sysslar de nutida konstnärerna så lite med form? sa Kevork Zabounian. Ämnet kan variera men formen ska alltid eftersträvas. I stället för att skulptera en arm eller en del av en kropp så gjuter man den i dag och det är fattigt i sitt formspråk. Och tendensen tycks gå åt det där hållet att det ska vara avsaknad av form, avsaknad av vitalitet, avsaknad av ett visionärt sätt. Det tangerar lite av vad du sa, om det linjära och cirkulära sättet att se.
- Såna här förändringar sker ju inte tydligt och på en gång utan genom successiva förändringar, och tittar man på hela 1900-talet så har det skett en förändring, nämligen att allting är utbytbart, sa Beate. I den klassiska formideologin fanns det en tydlig syn på hur man skulle utveckla formseendet, men en del rörelser under 1900-talets början ifrågasatte det här. Kubisterna gjorde det, och Picasso har yttrat sig om utbytbarheten. Vad bryr jag mig om färg, har jag inte blått så tar jag grönt, säger han. Det finns en subjektivitet att välja. Andra motrörelser är DADA som kommer som en ren krigsrörelse som sen surrealisterna ledde vidare, och inte bygger surrealisterna upp form enligt det klassiska formarbetet. Det försvinner successivt under 1900-talet, men är det då borta för alltid?
- Då är det intressant att se den renässans gipsavgjutningarna har fått på t.ex. akademin där vi har avgjutningar från 1600-talet som användes i modellteckningen. På fotografier från fester förr i tiden ser man hur man klädde ut dem, och många förstördes, man tyckte det var jättemossigt. Men idag finns ett nytt intresse att titta på de här, så jag vill inte påstå att formintresset och formviljan är borta, även om det har funnits många rörelser under 1900-talet som har ifrågasatt den klassiska skolningen. En sån som Cezanne gjorde det naturligtvis inte, för honom var form väldigt viktig, han var ju en klassicist i god bemärkelse. Saltsjö-Duvnäskretsen i Stockhlom var ju också klassicister. Sixten Lundbohm, Olle Nyman o s v.
Så det har ju funnits hela tiden.
- Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius. Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. Nu fanns det också en äldre dam som skötte städningen och kom på morgnarna med hink och borste och gjorde rent, och de kom i dispyt om den här konstnärliga entrén. Och de blev så våldsamma att skurgumman körde kvasten i ögat på monsieur Swan så att han måste ligga på sjukhus.  Det var ju en mycket sorglig historia med denna abstrakta interiör. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet, när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
- Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
- Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
- Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
- Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig, sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

Sam Westerholm:
T.v.: Björn Blomberg, Olle Hanspers,
Sven Lundquist m.fl.
T.h.: Birger Forsberg m.fl., 1997.

– Öyvind Fahlströms Sitting från 60-talets början. Fahlström samlade på serier, det såg man bl.a. på en retrospektiv utställning på Baltic Mills i Newcastle nyligen. Jag minns ju själv hur tagen man var av serier. Jag hade två kronor i veckopeng och köpte Stålmannen och Seriemagasinet, och det var ungefär den typen av färgskalor, symboler o.s.v. som fanns i dem. En ny bildkonst med mediebilden som utgångspunkt kom in i Sverige. En helt ny typ av kommunikation som i Fahlströms fall hade förberetts av att han studerat arkeologi och var intresserad av mexikanska Mayafigurer som faktiskt är lite serie- liknande. Men Birgitta Liljebladh i Göteborg gjorde den här bilden. Gissa vilket år? Det var 1951, och så sitter vi som skriver historia och påstår att det var på 60-talet mediebilden dök upp.
– Sen kommer en brutal kille som använder mediebilden i en sorts motståndskamp. Besprutningsplan och fågel från 1965 av Enno Hallek, som använder hötorgsbilden som en slags koloristisk anakronism. Men Enno kände sig ändå som en outsider under den här perioden när konsten bara skulle vara en slags proteströrelse. Så när vi lite slarvigt talar om 60-tales politiska konst skulle jag vilja säga att politisk konst kan se ut på flera sätt. Roj Fribergs Epitafium över en miljö från 1967 tar upp nästan samma sak som Simberg. Den här kulturmelankolin som också finns hos Peter Tillberg. Speciellt i bilder med den här typen av villaområden. Idyller med skitig snö på trottoaren som är något av de läskigaste som finns. Och så har gatuverket öppnat detta hål ned till helvetet. Var och när som helst så öppnar sig underjorden. Då måste jag naturligtvis balansera upp det med en annan politisk bild som jag tycker hör till de roligaste som gjorts. Gittan Jönssons Diskkasterskan från 1978. Inte diskuskasterskan utan diskkasterskan. En slags metallisk robotkonst genomsyrad av en märklig poesi som för oss rakt in på 70-talet, som är ett intressant årtionde.
- 70-talet, med den här oppositionen som inte är politisk utan snarare anarkistisk. Som hos Margareta Renberg som tillhörde Konstnärsbolagets grupp under hela 70-talet, men som under hela sitt liv har arbetat med en oerhört personligt laddad konst kopplad till personliga upplevelser av tid och rum. Jag visar inte de här bilderna för att visa de här konstnärerna utan för att de för vidare en viktig linje i svensk konst, nämligen den här civilisationskritiken. En naturmelankolisk linje som kan använda vilka former som helst. Gripenholms Spelrum med vit duva från 69 visar, liksom Simbergs ängel, på idealen som faller och går under. En känsla som är väldigt stark, inte minst nu. Björn Lövins installationer om ett teknologiskt, designat välgångssamhälle som håller på att falla sönder. In Memoriam på Liljevalchs på 70-talet var ett kliniskt epitafium över en död industriman. Tyvärr så ser ju många framgångsrika miljöer ut på det här sättet i dag, på gränsen att bli epitafier över sig själva. Och det är väl ett av de problem vi har att slåss emot i vår tid, att försöka se sanningen trots att den är så full med ytor Man kan förstå att konstnärerna ibland måste lämna det påtagliga för att hitta nånting som är sannare. Curt Askers Vildkattsklo stiger upp mot himlen som en drake.
- Om jag ska göra två modeller över 1900-talet, så tar jag först den optimistiska modernismen som hela tiden siktar snett uppåt. Från punkten A mot punkt B, och B är alltid bättre än A. På avstånd ser jag punkten C som är ännu bättre och det är dit jag vill. Men tittar man på det sena 1900-talet så finns inte denna strävan uppåt utan man står i en cirkel och vänder sig runt omkring och ser vad som finns kvar, och så tar man det man behöver. Det finns inget i går, inget i morgon, bara ett nu. Det är den postmodernistiska
ideologin och den har ju en slags melankoli den också,
men frågan är vart den tar vägen?
- Men varför sysslar de nutida konstnärerna så lite med form? sa Kevork Zabounian. Ämnet kan variera men formen ska alltid eftersträvas. I stället för att skulptera en arm eller en del av en kropp så gjuter man den i dag och det är fattigt i sitt formspråk. Och tendensen tycks gå åt det där hållet att det ska vara avsaknad av form, avsaknad av vitalitet, avsaknad av ett visionärt sätt. Det tangerar lite av vad du sa, om det linjära och cirkulära sättet att se.
- Såna här förändringar sker ju inte tydligt och på en gång utan genom successiva förändringar, och tittar man på hela 1900-talet så har det skett en förändring, nämligen att allting är utbytbart, sa Beate. I den klassiska formideologin fanns det en tydlig syn på hur man skulle utveckla formseendet, men en del rörelser under 1900-talets början ifrågasatte det här. Kubisterna gjorde det, och Picasso har yttrat sig om utbytbarheten. Vad bryr jag mig om färg, har jag inte blått så tar jag grönt, säger han. Det finns en subjektivitet att välja. Andra motrörelser är DADA som kommer som en ren krigsrörelse som sen surrealisterna ledde vidare, och inte bygger surrealisterna upp form enligt det klassiska formarbetet. Det försvinner successivt under 1900-talet, men är det då borta för alltid?
- Då är det intressant att se den renässans gipsavgjutningarna har fått på t.ex. akademin där vi har avgjutningar från 1600-talet som användes i modellteckningen. På fotografier från fester förr i tiden ser man hur man klädde ut dem, och många förstördes, man tyckte det var jättemossigt. Men idag finns ett nytt intresse att titta på de här, så jag vill inte påstå att formintresset och formviljan är borta, även om det har funnits många rörelser under 1900-talet som har ifrågasatt den klassiska skolningen. En sån som Cezanne gjorde det naturligtvis inte, för honom var form väldigt viktig, han var ju en klassicist i god bemärkelse. Saltsjö-Duvnäskretsen i Stockhlom var ju också klassicister. Sixten Lundbohm, Olle Nyman o s v.
Så det har ju funnits hela tiden.
- Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius. Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. Nu fanns det också en äldre dam som skötte städningen och kom på morgnarna med hink och borste och gjorde rent, och de kom i dispyt om den här konstnärliga entrén. Och de blev så våldsamma att skurgumman körde kvasten i ögat på monsieur Swan så att han måste ligga på sjukhus.  Det var ju en mycket sorglig historia med denna abstrakta interiör. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet, när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
- Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
- Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
- Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
- Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig, sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

Ryno Frieberg:
Sven Harry Blomberg.
Tor Erik Flyckt, Torsten Fridh, 1992.

Torkel Dahlstedt:
Beate Sydhoff,
Chet Kanra, 2010.
Lars Lidberg.

– 70-talet, med den här oppositionen som inte är politisk utan snarare anarkistisk. Som hos Margareta Renberg som tillhörde Konstnärsbolagets grupp under hela 70-talet, men som under hela sitt liv har arbetat med en oerhört personligt laddad konst kopplad till personliga upplevelser av tid och rum. Jag visar inte de här bilderna för att visa de här konstnärerna utan för att de för vidare en viktig linje i svensk konst, nämligen den här civilisationskritiken. En naturmelankolisk linje som kan använda vilka former som helst. Gripenholms Spelrum med vit duva från -69 visar, liksom Simbergs ängel, på idealen som faller och går under. En känsla som är väldigt stark, inte minst nu. Björn Lövins installationer om ett teknologiskt, designat välgångssamhälle som håller på att falla sönder. In Memoriam på Liljevalchs på 70-talet var ett kliniskt epitafium över en död industriman. Tyvärr så ser ju många framgångsrika miljöer ut på det här sättet i dag, på gränsen att bli epitafier över sig själva. Och det är väl ett av de problem vi har att slåss emot i vår tid, att försöka se sanningen trots att den är så full med ytor. Man kan förstå att konstnärerna ibland måste lämna det påtagliga för att hitta nånting som är sannare. Curt Askers Vildkattsklo stiger upp mot himlen som en drake.
– Om jag ska göra två modeller över 1900-talet, så tar jag först den optimistiska modernismen som hela tiden siktar snett uppåt. Från punkten A mot punkt B, och B är alltid bättre än A. På avstånd ser jag punkten C som är ännu bättre och det är dit jag vill. Men tittar man på det sena 1900-talet så finns inte denna strävan uppåt utan man står i en cirkel och vänder sig runt omkring och ser vad som finns kvar, och så tar man det man behöver. Det finns inget i går, inget i morgon, bara ett nu. Det är den postmodernistiska
ideologin och den har ju en slags melankoli den också,
men frågan är vart den tar vägen?
– Men varför sysslar de nutida konstnärerna så lite med form? sa Kevork Zabounian. Ämnet kan variera men formen ska alltid eftersträvas. I stället för att skulptera en arm eller en del av en kropp så gjuter man den i dag och det är fattigt i sitt formspråk. Och tendensen tycks gå åt det där hållet att det ska vara avsaknad av form, avsaknad av vitalitet, avsaknad av ett visionärt sätt. Det tangerar lite av vad du sa, om det linjära och cirkulära sättet att se.
- Såna här förändringar sker ju inte tydligt och på en gång utan genom successiva förändringar, och tittar man på hela 1900-talet så har det skett en förändring, nämligen att allting är utbytbart, sa Beate. I den klassiska formideologin fanns det en tydlig syn på hur man skulle utveckla formseendet, men en del rörelser under 1900-talets början ifrågasatte det här. Kubisterna gjorde det, och Picasso har yttrat sig om utbytbarheten. Vad bryr jag mig om färg, har jag inte blått så tar jag grönt, säger han. Det finns en subjektivitet att välja. Andra motrörelser är DADA som kommer som en ren krigsrörelse som sen surrealisterna ledde vidare, och inte bygger surrealisterna upp form enligt det klassiska formarbetet. Det försvinner successivt under 1900-talet, men är det då borta för alltid?
- Då är det intressant att se den renässans gipsavgjutningarna har fått på t.ex. akademin där vi har avgjutningar från 1600-talet som användes i modellteckningen. På fotografier från fester förr i tiden ser man hur man klädde ut dem, och många förstördes, man tyckte det var jättemossigt. Men idag finns ett nytt intresse att titta på de här, så jag vill inte påstå att formintresset och formviljan är borta, även om det har funnits många rörelser under 1900-talet som har ifrågasatt den klassiska skolningen. En sån som Cezanne gjorde det naturligtvis inte, för honom var form väldigt viktig, han var ju en klassicist i god bemärkelse. Saltsjö-Duvnäskretsen i Stockhlom var ju också klassicister. Sixten Lundbohm, Olle Nyman o s v.
Så det har ju funnits hela tiden.
- Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius. Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. Nu fanns det också en äldre dam som skötte städningen och kom på morgnarna med hink och borste och gjorde rent, och de kom i dispyt om den här konstnärliga entrén. Och de blev så våldsamma att skurgumman körde kvasten i ögat på monsieur Swan så att han måste ligga på sjukhus.  Det var ju en mycket sorglig historia med denna abstrakta interiör. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet, när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
- Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
- Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
- Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
- Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig, sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

– Såna här förändringar sker ju inte tydligt och på en gång utan genom successiva förändringar, och tittar man på hela 1900-talet så har det skett en förändring, nämligen att allting är utbytbart, sa Beate. I den klassiska formideologin fanns det en tydlig syn på hur man skulle utveckla formseendet, men en del rörelser under 1900-talets början ifrågasatte det här. Kubisterna gjorde det, och Picasso har yttrat sig om utbytbarheten. Vad bryr jag mig om färg, har jag inte blått så tar jag grönt, säger han. Det finns en subjektivitet att välja. Andra motrörelser är DADA som kommer som en ren krigsrörelse som sen surrealisterna ledde vidare, och inte bygger surrealisterna upp form enligt det klassiska formarbetet. Det försvinner successivt under 1900-talet, men är det då borta för alltid?
– Då är det intressant att se den renässans gipsavgjutningarna har fått på t.ex. Akademin där vi har avgjutningar från 1600-talet som användes i modellteckningen. På fotografier från fester förr i tiden ser man hur man klädde ut dem, och många förstördes, man tyckte det var jättemossigt. Men idag finns ett nytt intresse att titta på de här, så jag vill inte påstå att formintresset och formviljan är borta, även om det har funnits många rörelser under 1900-talet som har ifrågasatt den klassiska skolningen. En sån som Cezanne gjorde det naturligtvis inte, för honom var form väldigt viktig, han var ju en klassicist i god bemärkelse. Saltsjö-Duvnäskretsen i Stockholm var ju också klassicister. Sixten Lundbohm, Olle Nyman os.v.
Så det har ju funnits hela tiden.
- Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius. Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. Nu fanns det också en äldre dam som skötte städningen och kom på morgnarna med hink och borste och gjorde rent, och de kom i dispyt om den här konstnärliga entrén. Och de blev så våldsamma att skurgumman körde kvasten i ögat på monsieur Swan så att han måste ligga på sjukhus.  Det var ju en mycket sorglig historia med denna abstrakta interiör. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet, när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
- Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
- Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
- Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
- Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig, sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

Batte Sahlin
T.v.: Håkan Bull, Björn Krestesen, Svenerik Jakobsson, 2003.
T.h.: Bengt Lagerkvist, 2002,
Beate Sydhoff, Mats Ergon, 2002..

– Utbytbar konst i offentlig miljö, sa Göran Brunius.
Den första hötorgsskrapan som dekorerades i entrén av Olle Baertling fick en egendomlig begynnelsehistoria. Entrén var dekorerad på ena väggen, med en stor spegel mittemot. En dag kommer det in en direktör, en jäktad herre som har bråttom till hissen, och han springer rätt in i spegelbilden och slår i den och faller ned död. I den här byggnaden fanns det också en vaktmästare som hette Swan. Han kallade sig monsieur Swan för han hade varit i franska främlingslegionen i Afrika och uttalade sitt namn på franska. Han förargade sig över den där spegeln och att mannen föll ned död där, han tyckte inte det gick ihop med hans uppgift som vaktmästare. I varje fall, sakerna hade ju sin sensationella början på det sättet,
när en viss konstart snabbt bröt sig fram.
– Det är underbart och en mycket stor markering av hur farlig den abstrakta konsten kan vara, sa Beate. Jag kände ju Olle Baertling väldigt väl och fascinerades av hans blandning av att vara oerhört doktrinär och oerhört ödmjuk på en gång. Han skulle säkert ha uppskattat den här historien.
– Min yngste bror Teddy mötte Olle Baertling på Karlavägen, sa Göran. Du, jag har hört att du ska bli professor, sa Teddy. Ska jag? sa Baertling. Ja, jag har hört att du ska bli professor i landskapsmålning. I landskapsmålning? sa Olle Baertling häpen. Ja, därför att du kan dra en horisontlinje, sa Teddy.
– Jag sitter här och funderar över den här cirkeln som var avslutningen, sa Per Carm. Man blickar in mot en cirkel.
– Jag använder de här modellerna när jag pratar med folk som inte känner till orden som man slänger omkring sig,
sa Beate. Modernitet, modernism, postmodernism, och sen tror alla att postmodernismen är en stil, nånting man gör, som ser ut på ett visst sätt.
- Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
- Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex.. Att det sen råkar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

Ryno Frieberg:
Tore Berger, 2000.
Beate Sydhoff, 2002.
Lars Rolf, Kaj Piehl, 1996.

– Då använder jag de här modellerna som när man tänker efter hänger väldigt mycket samman med ett generationstänkande. De som är födda före 1950 ser gärna världen som en linje, tiden är en linje. Man befinner sig på olika stationer, man ser nästa station och vill komma till den stationen, förhoppningsvis. Och världen blir bara bättre och bättre. Jag tillhör den där generationen som alltid trott att morgondagen blir bättre än dagen. Arbetar man hårt så kommer man till större klarhet längre fram. En slags moraliserande men också optimistisk modell. Cirkeltänkandet är den postmoderna modellen, man accepterar inte utvecklingstänkandet. Och det finns ju något väldigt positivt i det här, att jaget är så viktigt att man har alla möjligheter uppradade omkring sig.
– Jag har en dotter som är skådespelare, vi brukar träffas tillsammans med hennes kamrater från Uppsala stadsteater och diskutera sånt här. Som också har att göra med globaliteten i dag när man kan röra sig över stora delar av världen. Man vet att världen tillhör en, jag kan åka till Bali t.ex. Att det sen rå-kar smälla en bomb, det är ju ett streck i räkningen. Det finns ju ett slags högmod i det här, att jag gör vad jag vill och tar till mig det jag vill. Och om man försöker tala historia med den unga generationen, så tycker de historien är ganska ointressant. Ja, men han är ju död, då kan han ju inte vara intressant, säger de. Jag är så fascinerad över den här synen på historien. Den här postmoderna modellen som bara accepterar det som finns och det som man kan använda, och att det är jag som bestämmer vad jag kan använda. Jag vill inte markera att det ena är bättre än det andra, båda är modeller, och det handlar inte om verkligheten utan försök att förstå tänkandet. Och vad är det för modell som kommer i morgon.
- Kvällen är sen, vi närmar oss morgondagen, Beate
får Dag Widmans bok om huset som tack, sa Thomas Qvarsebo.

Georg Lagerstedt:
På Högfjället, 1956,
Intrång i pappas ateljé, 1956.
Bertil Almqvist (BERTILA):
Evert Lundquist, glasplåt, 1956,
Det sköna är det starka värt, 1956.

Olle von Schewen:
Gunnar Pers, Leo Janus Brieditis
Axel Kargel, Evert Lundquist,
Knut Janson, Björn Hallström,
Ellis Wallin, Gustav Rudberg, 1964.

Ulf Linde tar sig en funderare om 70-talets kritiker, curators och andra nymodigheter – Ulf Linde
– Det är bystat som man säger, nestorn är här, sa Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna.
– Samtida adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person, sa Ulf Linde. Om det-ta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s.k. curators heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtidskonst kommer förmodligen Jan Svenungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida. Max Book hänger väl på gärsgårn och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till. De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida – intressant, djärvt och aktningsvärt. Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum. Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10–15 år, men Robert Whitman projicerade 1964 rörliga bilder på stillastående föremål, precis som videokonstnären på Moderna Museet i dag.
– P O Ultvedt ställde ut på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera. P O tillbringade kvällen ensam med curatorn och dior med Tinguely, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en Beach, en bassäng med kladdiga ankor. Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek. Ja men det här är ju som i dag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig, samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61, och han är sannerligen ingen husgud för mig.
Men finns det ingen copyright. Intresset på det nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara fem år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein, som hade målat med levande penslar. Parisiska unga damer som smort
in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stämde med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?
- Expansionen. Efter kriget 45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit 50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. På en så jättelik yta måste färgen späs ut, den blir anemiskt tunn. Och för att avleda intresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men L O Ericsson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porrfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bilderna. Det går inte att bli provocerad i dag.
- Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. Den filosofiska dominansen. När jag och Gösta Salén läste konsthistoria för Cornell var vi åtta stycken. I dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare per år. Hur ska de komma ut och motiveras? Och de som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dem, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen och man får pengar.
- Från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yrade och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade s.k. allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde, lika lite som schabraken av ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska landsbygden över gäspande konstaplar.
- Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet, eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon. Hegel, Marx, Foucault, Sartre - skulle de haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst. Förr var ämnena viktiga. Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses för mindre än den snorigaste bypräst och ingen ser, blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om, säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.
- Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare och går till ateljéerna, till de som är yngre än Max Book, sa Ulf. De vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste, som suttit på sina ateljéer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.
- Debatten har pågått länge, sa Torsten Renqvist. Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är inom konstkritiken. L O Ericsson talar alltid om konstkritikerspråket, inte om konst. Jag har varit mycket på Kreta, jag har sagt det förr. Ormgudinnan med bara bröst, grabben som hoppar över en tjur i elfenben, detta är för mig form. Sen kommer souvenirerna, de har gjort tusentals illustrationer till turisterna. Då förlorar man formen.
- Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir de sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan form och illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver. Uttrycket måste komma inifrån så materien känns. Man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.
- Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nukleärt hat, sa Lars Rolf. Hur har det uppstått?  Svar: idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa. Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig. Måleri, skulptur - i form, ur form. Bildhuggare - då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser tio miljoner i stipendium till bästa kopian. När de är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har de kanske lärt sig något.
- Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint Phalles Hon, på Moderna 1966, sa Björn Eneroth. Jag håller med Renqvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?
- Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut, sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.
- Det gäller alla kvinnor, sa Lars Rolf.
- Visst, sa Ulf, Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineserna är oerhört visa, då och då tar de fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konstverk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina kopior är på lagens gräns men inte för att producera utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.
- Jag minns, för Herrans många år sedan, sa Olle Carlström. KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konstnär - Kultur för 40 år sen. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsministern.
- Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening, sa Ulf.
- Vad är konst sa ministern, och du svarade, sa Olle. Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. En sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsministerns min var förvirrad.
- Britt Mogård, sa Ulf
- Fritt mod - bra! sa Olle. Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmodernismen.
- Den där upplevelsen var betydelsefull, sa Ulf. Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. en sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i essayen In i benet. Han hade det här tillståndet i två dar och det förändrade hans liv helt och hållet. I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.
- Man blir inspirerad, men lite desillusionerad, sa Anders Palmér. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas? Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller musik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.
- Vad menar du med upprepningskonst, jaså du målar, sa Ulf. Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är, så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra. I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.
- Jag känner en kille från Thailand, sa Björn Lövin. Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på Metropolitan museum i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är avskiljande. Utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.
- Låt oss säga så här, sa Ulf. På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbacken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns, dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.
- Det är inte lätt, sa Björn Wessman. Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100%, men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, de fanns inte i Arboga och Örebro. Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans första utställning på Louisiana bygger på de viktiga intendenterna, nte på konstnärerna. Det är intendenterna
som gör utställningen.
- Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen, sa Sven Harry Blomberg. Gauguin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeu de Paume  hängde de på en vit vägg, visa det som då!
- Vi vet, om tjugo år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr, sa Olle Carlström. Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna. Vi är fullständigt körda.
- Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb, sa Ulf. Man flyttade från Arsenalsgatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler, jag var tjugo år. Sätt dig bredvid honom, sa Gösta Olson. Hur kom ni på idén att satsa på Braque och Picasso? sa jag. Lustigt att du frågar, sa Kahnweiler. Jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne samma sak, jag förstod ingenting, så jag frågade detsamma som du. Det var Renoir som kom in och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, min gamle kompis. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dem i fönstret, sa Vollard. Men då kom det in två törstiga konstnärer och köpte var sin Cezanne. Och vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dem inte, men de hade köpt Cezanne och därför satsade jag
på dem.
- Ulf får tackjärnet, sa Thomas Qvarsebo.
- Kom, nu spelar vi dubbelpiano! sa Ulf till Karl Axel Pehrson.
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf
“Det är bystat som man säger, nestorn är här”, sa sa ordf Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna. “Samtida - adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person” sa Ulf Linde. “Om detta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s k cura-tors heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtids-konst kommer förmodligen Jan Svennungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida; Max Book hänger väl på gärsgårn, och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till.” De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida - intressant, djärvt och aktningsvärt.  Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum.
“Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10-15 år, men Bob Whitman projicerade 1964  rörliga bilder på stillastående föremål, precis som video-konstnären på Moderna Museet i dag” sa Ulf. P O Ultvedt ställde ut  på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera.  PO tillbrin-gade kvällen ensam med curatorn och dior med  Tingeley, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en beach, en bassäng med kladdiga ankor.
“Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek” sa Ulf. “Jamen de här ju som idag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61 och han är sannerligen ingen husgud för mig, men finns det ingen copy write. Intresset på det  nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara 5 år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein och hade målat med levande penslar, parisiska unga damer som smort in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stäm-de med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla, för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?”
Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit  50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. “På en så jättelik yta måste färgen spås ut, den blir anemiskt tunn”, sa han. “Och för att avleda in-tresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men LO Eriksson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bil-derna. Det går inte att bli provocerad i dag.”
Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. “När jag och Gösta Salén läste konsthisto-ria för Cornell var vi 8 stycken, i dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare/år. Hur ska dom komma ut och motiveras?”
Den filosofiska dominansen. “De som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dom, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen, och man får pengar.” sa Ulf och gick från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yra-de och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade
s k allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. “Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde” sa han, “ lika lite som schabraken av  ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska lands-bygden över gäspande konstaplar.”
Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. “Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon” sa Ulf. “Hegel, Marx, Foucault, Sartre, skulle dom haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst.”
Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Förr var ämnena viktiga, Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses förmindre än den snorigaste bypräst och ingen ser blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. “Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.” sa han.
Är vi för gamla, förbigångna? “Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare, och går till ateljeerna, till de som är yngre än Max Book” sa han. “Dom vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste som suttit på sina ateljeer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.”
“Debatten har pågått länge” sa Torsten Renkvist. “Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är  inom konstkritiken. LO Eriksson talar alltid om konst-kritikerspråket, inte om konst. Jag bodde på Kreta i 2 år. Ormgudinnan med bara bröst, el-fenbensgrabben som hoppar över  en tjur som inte finns. Men formen finns. Dom har gjort 1000-tals illustrationer till turisterna, då förlorar man formen. Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir dom sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver, uttrycket måste komma inifrån så materien känns. man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.”
“Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nu-kleärt hat”, sa Lars Rolf. “ Hur har det uppstått? Svar: Idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa.  Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig.  Måleri,  skulptur, i form, ur form. Bildhuggare, då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser 10 miljoner i stipendium till bästa kopian. När dom är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har dom kanske lärt sig något.”
“Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint-Phalles Hon på Moderna 1966” sa Björn Eneroth. “Jag håller med Renkvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?”
“Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut” sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.” “Det gäller alla kvinnor” sa Lars.
“Visst”, sa Ulf, “Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineser-na är oerhört visa, då och då tar dom fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konst-verk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina ko-pior är på lagens gräns, men inte för att producera, utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.”
“Jag minns för Herrans många år sedan” sa Olle Carlström. “KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konst är kultur för 40 år sedan. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsmi-nistern.”
“Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening” sa Ulf.
“Vad är konst, sa ministern  och du svarade”, sa Olle. “Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. 1 sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsminsiterns min var förvirrad.”
“Britt Mogård”, sa Ulf
“Fritt mod, bra” sa Olle. “Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmoder-nismen. “
“Den där upplevelsen var betydelsefull” sa Ulf. “Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. 1 sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i In i benet. Han hade det här tillståndet i 2 dar och det förändrade hans liv helt och hållet.  I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.”
“Man blir inspirerad, men lite desillusionerad”, sa Anders Wallin. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas. Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller mu-
sik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.”
“Vad menar du med upprepningskonst?  Jaså du målar”, sa Ulf. “Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra.  I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.”
“Jag känner en kille från Thailand” sa Björn Lövin. “Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på MET i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är av-skiljande, utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.”
“Låt oss säga så här”, sa Ulf. “På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbac-ken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.’
“Det är inte lätt” sa Björn Wessman. “Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100% men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, dom fanns inte i Arboga och Örebro.  Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans 1:a utställning på Louisiana bygger på dom viktiga intendenterna, inte på konstnärerna. Det är intendenterna som gör utställningen”
“Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen” sa Sven Blomberg. “Gaugin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeux de Paumes hängde de på en vit vägg, visa det som då!”
“Det har blivit så här” sa Ulf. “Intendenterna vill tillhöra avantgardet. När Nittve gjorde Du-champutställningen fick han låna mina kopior. Han intervjuades i Rapport. Det finns inga original numera, sa han. Cykelhjulet och pissoaren är från Philadelphia, men det spelar ingen roll om det är original eller kopia. Jag ringde honom tio över åtta”, sa Ulf, ty vare sig cykelhjulet eller pissoaren var från Philadelphia. “Då säger han, det spelar ingen roll! Och förresten ringer man inte en människa vid den här tiden på kvällen. Klockan var tio över åtta!”
“Vi vet, om 20 år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr”, sa Olle. “Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna, vi är fullständigt körda.”
“Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb” sa Ulf. Man flyttade från Arsenals-gatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler. Sätt dig bred-vid honom, sa Gösta. Jag var 20 år. Hur kan ni ha kommit på idén att satsa på Braque och Pi-casso, sa jag. Lustigt att du frågar, jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne. Jag förstod ingenting, så jag frågade samma sak, sa Kahnweiler. Det var Renoir som kom och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, det är min gamle kompis, svarade Vollard. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dom i fönstret. Då kom det 2 törstiga konstnärer och köpte varsin Cezanne. Vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dom inte men dom hade köpt Cezanne och jag satsade på dom.”
Ulf spelade dubbelpiano med Karl Axel Persson, inifrån och ut, fick tackjärn och Klubbens bok med hundraårsperspektivet, och noterade sitt intresse på invalsblanketten. Förstår vi honom? Ska vi satsa på Ulf Linde?
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf

Ryno Frieberg:
Thomas Qvarsebo, Ulf Linde, 1995.

– Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit 50 gånger, förmodligen 150 gånger så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. På en så jättelik yta måste färgen späs ut, den blir anemiskt tunn. Och för att avleda intresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men L O Ericsson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? TV4 visade beslagtagna porrfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar aids på bilderna. Det går inte att bli provocerad i dag.
– Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. Den filosofiska dominansen. När jag och Gösta Salén läste konsthistoria för Cornell var vi åtta stycken. I dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare per år. Hur ska de komma ut och motiveras? Och de som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dem, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen och man får pengar.
- Från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yrade och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade s.k. allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde, lika lite som schabraken av ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska landsbygden över gäspande konstaplar.
- Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet, eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon. Hegel, Marx, Foucault, Sartre - skulle de haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst. Förr var ämnena viktiga. Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses för mindre än den snorigaste bypräst och ingen ser, blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om, säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.
- Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare och går till ateljéerna, till de som är yngre än Max Book, sa Ulf. De vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste, som suttit på sina ateljéer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.
- Debatten har pågått länge, sa Torsten Renqvist. Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är inom konstkritiken. L O Ericsson talar alltid om konstkritikerspråket, inte om konst. Jag har varit mycket på Kreta, jag har sagt det förr. Ormgudinnan med bara bröst, grabben som hoppar över en tjur i elfenben, detta är för mig form. Sen kommer souvenirerna, de har gjort tusentals illustrationer till turisterna. Då förlorar man formen.
- Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir de sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan form och illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver. Uttrycket måste komma inifrån så materien känns. Man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.
- Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nukleärt hat, sa Lars Rolf. Hur har det uppstått?  Svar: idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa. Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig. Måleri, skulptur - i form, ur form. Bildhuggare - då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser tio miljoner i stipendium till bästa kopian. När de är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har de kanske lärt sig något.
- Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint Phalles Hon, på Moderna 1966, sa Björn Eneroth. Jag håller med Renqvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?
- Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut, sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.
- Det gäller alla kvinnor, sa Lars Rolf.
- Visst, sa Ulf, Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineserna är oerhört visa, då och då tar de fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konstverk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina kopior är på lagens gräns men inte för att producera utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.
- Jag minns, för Herrans många år sedan, sa Olle Carlström. KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konstnär - Kultur för 40 år sen. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsministern.
- Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening, sa Ulf.
- Vad är konst sa ministern, och du svarade, sa Olle. Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. En sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsministerns min var förvirrad.
- Britt Mogård, sa Ulf
- Fritt mod - bra! sa Olle. Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmodernismen.
- Den där upplevelsen var betydelsefull, sa Ulf. Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. en sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i essayen In i benet. Han hade det här tillståndet i två dar och det förändrade hans liv helt och hållet. I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.
- Man blir inspirerad, men lite desillusionerad, sa Anders Palmér. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas? Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller musik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.
- Vad menar du med upprepningskonst, jaså du målar, sa Ulf. Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är, så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra. I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.
- Jag känner en kille från Thailand, sa Björn Lövin. Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på Metropolitan museum i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är avskiljande. Utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.
- Låt oss säga så här, sa Ulf. På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbacken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns, dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.
- Det är inte lätt, sa Björn Wessman. Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100%, men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, de fanns inte i Arboga och Örebro. Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans första utställning på Louisiana bygger på de viktiga intendenterna, nte på konstnärerna. Det är intendenterna
som gör utställningen.
- Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen, sa Sven Harry Blomberg. Gauguin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeu de Paume  hängde de på en vit vägg, visa det som då!
- Vi vet, om tjugo år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr, sa Olle Carlström. Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna. Vi är fullständigt körda.
- Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb, sa Ulf. Man flyttade från Arsenalsgatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler, jag var tjugo år. Sätt dig bredvid honom, sa Gösta Olson. Hur kom ni på idén att satsa på Braque och Picasso? sa jag. Lustigt att du frågar, sa Kahnweiler. Jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne samma sak, jag förstod ingenting, så jag frågade detsamma som du. Det var Renoir som kom in och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, min gamle kompis. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dem i fönstret, sa Vollard. Men då kom det in två törstiga konstnärer och köpte var sin Cezanne. Och vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dem inte, men de hade köpt Cezanne och därför satsade jag
på dem.
- Ulf får tackjärnet, sa Thomas Qvarsebo.
- Kom, nu spelar vi dubbelpiano! sa Ulf till Karl Axel Pehrson.
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf
“Det är bystat som man säger, nestorn är här”, sa sa ordf Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna. “Samtida - adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person” sa Ulf Linde. “Om detta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s k cura-tors heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtids-konst kommer förmodligen Jan Svennungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida; Max Book hänger väl på gärsgårn, och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till.” De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida - intressant, djärvt och aktningsvärt.  Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum.
“Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10-15 år, men Bob Whitman projicerade 1964  rörliga bilder på stillastående föremål, precis som video-konstnären på Moderna Museet i dag” sa Ulf. P O Ultvedt ställde ut  på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera.  PO tillbrin-gade kvällen ensam med curatorn och dior med  Tingeley, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en beach, en bassäng med kladdiga ankor.
“Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek” sa Ulf. “Jamen de här ju som idag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61 och han är sannerligen ingen husgud för mig, men finns det ingen copy write. Intresset på det  nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara 5 år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein och hade målat med levande penslar, parisiska unga damer som smort in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stäm-de med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla, för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?”
Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit  50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. “På en så jättelik yta måste färgen spås ut, den blir anemiskt tunn”, sa han. “Och för att avleda in-tresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men LO Eriksson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bil-derna. Det går inte att bli provocerad i dag.”
Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. “När jag och Gösta Salén läste konsthisto-ria för Cornell var vi 8 stycken, i dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare/år. Hur ska dom komma ut och motiveras?”
Den filosofiska dominansen. “De som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dom, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen, och man får pengar.” sa Ulf och gick från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yra-de och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade
s k allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. “Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde” sa han, “ lika lite som schabraken av  ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska lands-bygden över gäspande konstaplar.”
Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. “Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon” sa Ulf. “Hegel, Marx, Foucault, Sartre, skulle dom haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst.”
Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Förr var ämnena viktiga, Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses förmindre än den snorigaste bypräst och ingen ser blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. “Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.” sa han.
Är vi för gamla, förbigångna? “Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare, och går till ateljeerna, till de som är yngre än Max Book” sa han. “Dom vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste som suttit på sina ateljeer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.”
“Debatten har pågått länge” sa Torsten Renkvist. “Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är  inom konstkritiken. LO Eriksson talar alltid om konst-kritikerspråket, inte om konst. Jag bodde på Kreta i 2 år. Ormgudinnan med bara bröst, el-fenbensgrabben som hoppar över  en tjur som inte finns. Men formen finns. Dom har gjort 1000-tals illustrationer till turisterna, då förlorar man formen. Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir dom sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver, uttrycket måste komma inifrån så materien känns. man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.”
“Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nu-kleärt hat”, sa Lars Rolf. “ Hur har det uppstått? Svar: Idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa.  Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig.  Måleri,  skulptur, i form, ur form. Bildhuggare, då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser 10 miljoner i stipendium till bästa kopian. När dom är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har dom kanske lärt sig något.”
“Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint-Phalles Hon på Moderna 1966” sa Björn Eneroth. “Jag håller med Renkvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?”
“Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut” sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.” “Det gäller alla kvinnor” sa Lars.
“Visst”, sa Ulf, “Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineser-na är oerhört visa, då och då tar dom fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konst-verk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina ko-pior är på lagens gräns, men inte för att producera, utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.”
“Jag minns för Herrans många år sedan” sa Olle Carlström. “KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konst är kultur för 40 år sedan. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsmi-nistern.”
“Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening” sa Ulf.
“Vad är konst, sa ministern  och du svarade”, sa Olle. “Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. 1 sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsminsiterns min var förvirrad.”
“Britt Mogård”, sa Ulf
“Fritt mod, bra” sa Olle. “Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmoder-nismen. “
“Den där upplevelsen var betydelsefull” sa Ulf. “Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. 1 sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i In i benet. Han hade det här tillståndet i 2 dar och det förändrade hans liv helt och hållet.  I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.”
“Man blir inspirerad, men lite desillusionerad”, sa Anders Wallin. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas. Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller mu-
sik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.”
“Vad menar du med upprepningskonst?  Jaså du målar”, sa Ulf. “Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra.  I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.”
“Jag känner en kille från Thailand” sa Björn Lövin. “Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på MET i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är av-skiljande, utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.”
“Låt oss säga så här”, sa Ulf. “På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbac-ken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.’
“Det är inte lätt” sa Björn Wessman. “Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100% men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, dom fanns inte i Arboga och Örebro.  Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans 1:a utställning på Louisiana bygger på dom viktiga intendenterna, inte på konstnärerna. Det är intendenterna som gör utställningen”
“Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen” sa Sven Blomberg. “Gaugin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeux de Paumes hängde de på en vit vägg, visa det som då!”
“Det har blivit så här” sa Ulf. “Intendenterna vill tillhöra avantgardet. När Nittve gjorde Du-champutställningen fick han låna mina kopior. Han intervjuades i Rapport. Det finns inga original numera, sa han. Cykelhjulet och pissoaren är från Philadelphia, men det spelar ingen roll om det är original eller kopia. Jag ringde honom tio över åtta”, sa Ulf, ty vare sig cykelhjulet eller pissoaren var från Philadelphia. “Då säger han, det spelar ingen roll! Och förresten ringer man inte en människa vid den här tiden på kvällen. Klockan var tio över åtta!”
“Vi vet, om 20 år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr”, sa Olle. “Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna, vi är fullständigt körda.”
“Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb” sa Ulf. Man flyttade från Arsenals-gatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler. Sätt dig bred-vid honom, sa Gösta. Jag var 20 år. Hur kan ni ha kommit på idén att satsa på Braque och Pi-casso, sa jag. Lustigt att du frågar, jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne. Jag förstod ingenting, så jag frågade samma sak, sa Kahnweiler. Det var Renoir som kom och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, det är min gamle kompis, svarade Vollard. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dom i fönstret. Då kom det 2 törstiga konstnärer och köpte varsin Cezanne. Vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dom inte men dom hade köpt Cezanne och jag satsade på dom.”
Ulf spelade dubbelpiano med Karl Axel Persson, inifrån och ut, fick tackjärn och Klubbens bok med hundraårsperspektivet, och noterade sitt intresse på invalsblanketten. Förstår vi honom? Ska vi satsa på Ulf Linde?
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf

Kaj Piehl:
T.v.: Olle Lindgren, Rolf Johansson.
T.h.: Lennart Liljegren, 1984.

Sverker  Broström:
Över en kant - klipp till.
Tarras Hollström:
T.v.: Björn Blombeeg, Poul Ströyer.
T.h.: Sverker Broström, Lars Englund, 1990.

– Från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yrade och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hän-synen till den förlegade s.k. allmänna opinionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde, lika lite som schabraken av ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska landsbygden över gäspande konstaplar.
– Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet, eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon. Hegel, Marx, Foucault, Sartre – skulle de haft rätt! Aldrig i tiden! Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst. Förr var ämnena viktiga. Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses för mindre än den snorigaste bypräst och ingen ser, blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om, säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.
- Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare och går till ateljéerna, till de som är yngre än Max Book, sa Ulf. De vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste, som suttit på sina ateljéer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.
- Debatten har pågått länge, sa Torsten Renqvist. Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är inom konstkritiken. L O Ericsson talar alltid om konstkritikerspråket, inte om konst. Jag har varit mycket på Kreta, jag har sagt det förr. Ormgudinnan med bara bröst, grabben som hoppar över en tjur i elfenben, detta är för mig form. Sen kommer souvenirerna, de har gjort tusentals illustrationer till turisterna. Då förlorar man formen.
- Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir de sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan form och illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver. Uttrycket måste komma inifrån så materien känns. Man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.
- Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nukleärt hat, sa Lars Rolf. Hur har det uppstått?  Svar: idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa. Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig. Måleri, skulptur - i form, ur form. Bildhuggare - då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser tio miljoner i stipendium till bästa kopian. När de är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har de kanske lärt sig något.
- Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint Phalles Hon, på Moderna 1966, sa Björn Eneroth. Jag håller med Renqvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?
- Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut, sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.
- Det gäller alla kvinnor, sa Lars Rolf.
- Visst, sa Ulf, Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineserna är oerhört visa, då och då tar de fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konstverk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina kopior är på lagens gräns men inte för att producera utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.
- Jag minns, för Herrans många år sedan, sa Olle Carlström. KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konstnär - Kultur för 40 år sen. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsministern.
- Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening, sa Ulf.
- Vad är konst sa ministern, och du svarade, sa Olle. Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. En sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsministerns min var förvirrad.
- Britt Mogård, sa Ulf
- Fritt mod - bra! sa Olle. Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmodernismen.
- Den där upplevelsen var betydelsefull, sa Ulf. Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. en sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i essayen In i benet. Han hade det här tillståndet i två dar och det förändrade hans liv helt och hållet. I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.
- Man blir inspirerad, men lite desillusionerad, sa Anders Palmér. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas? Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller musik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.
- Vad menar du med upprepningskonst, jaså du målar, sa Ulf. Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är, så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra. I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.
- Jag känner en kille från Thailand, sa Björn Lövin. Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på Metropolitan museum i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är avskiljande. Utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.
- Låt oss säga så här, sa Ulf. På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbacken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns, dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.
- Det är inte lätt, sa Björn Wessman. Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100%, men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, de fanns inte i Arboga och Örebro. Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans första utställning på Louisiana bygger på de viktiga intendenterna, nte på konstnärerna. Det är intendenterna
som gör utställningen.
- Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen, sa Sven Harry Blomberg. Gauguin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeu de Paume  hängde de på en vit vägg, visa det som då!
- Vi vet, om tjugo år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr, sa Olle Carlström. Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna. Vi är fullständigt körda.
- Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb, sa Ulf. Man flyttade från Arsenalsgatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler, jag var tjugo år. Sätt dig bredvid honom, sa Gösta Olson. Hur kom ni på idén att satsa på Braque och Picasso? sa jag. Lustigt att du frågar, sa Kahnweiler. Jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne samma sak, jag förstod ingenting, så jag frågade detsamma som du. Det var Renoir som kom in och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, min gamle kompis. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dem i fönstret, sa Vollard. Men då kom det in två törstiga konstnärer och köpte var sin Cezanne. Och vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dem inte, men de hade köpt Cezanne och därför satsade jag
på dem.
- Ulf får tackjärnet, sa Thomas Qvarsebo.
- Kom, nu spelar vi dubbelpiano! sa Ulf till Karl Axel Pehrson.
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf
“Det är bystat som man säger, nestorn är här”, sa sa ordf Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna. “Samtida - adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person” sa Ulf Linde. “Om detta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s k cura-tors heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtids-konst kommer förmodligen Jan Svennungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida; Max Book hänger väl på gärsgårn, och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till.” De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida - intressant, djärvt och aktningsvärt.  Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum.
“Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10-15 år, men Bob Whitman projicerade 1964  rörliga bilder på stillastående föremål, precis som video-konstnären på Moderna Museet i dag” sa Ulf. P O Ultvedt ställde ut  på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera.  PO tillbrin-gade kvällen ensam med curatorn och dior med  Tingeley, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en beach, en bassäng med kladdiga ankor.
“Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek” sa Ulf. “Jamen de här ju som idag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61 och han är sannerligen ingen husgud för mig, men finns det ingen copy write. Intresset på det  nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara 5 år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein och hade målat med levande penslar, parisiska unga damer som smort in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stäm-de med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla, för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?”
Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit  50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. “På en så jättelik yta måste färgen spås ut, den blir anemiskt tunn”, sa han. “Och för att avleda in-tresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men LO Eriksson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bil-derna. Det går inte att bli provocerad i dag.”
Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. “När jag och Gösta Salén läste konsthisto-ria för Cornell var vi 8 stycken, i dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare/år. Hur ska dom komma ut och motiveras?”
Den filosofiska dominansen. “De som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dom, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen, och man får pengar.” sa Ulf och gick från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yra-de och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade
s k allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. “Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde” sa han, “ lika lite som schabraken av  ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska lands-bygden över gäspande konstaplar.”
Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. “Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon” sa Ulf. “Hegel, Marx, Foucault, Sartre, skulle dom haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst.”
Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Förr var ämnena viktiga, Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses förmindre än den snorigaste bypräst och ingen ser blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. “Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.” sa han.
Är vi för gamla, förbigångna? “Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare, och går till ateljeerna, till de som är yngre än Max Book” sa han. “Dom vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste som suttit på sina ateljeer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.”
“Debatten har pågått länge” sa Torsten Renkvist. “Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är  inom konstkritiken. LO Eriksson talar alltid om konst-kritikerspråket, inte om konst. Jag bodde på Kreta i 2 år. Ormgudinnan med bara bröst, el-fenbensgrabben som hoppar över  en tjur som inte finns. Men formen finns. Dom har gjort 1000-tals illustrationer till turisterna, då förlorar man formen. Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir dom sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver, uttrycket måste komma inifrån så materien känns. man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.”
“Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nu-kleärt hat”, sa Lars Rolf. “ Hur har det uppstått? Svar: Idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa.  Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig.  Måleri,  skulptur, i form, ur form. Bildhuggare, då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser 10 miljoner i stipendium till bästa kopian. När dom är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har dom kanske lärt sig något.”
“Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint-Phalles Hon på Moderna 1966” sa Björn Eneroth. “Jag håller med Renkvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?”
“Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut” sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.” “Det gäller alla kvinnor” sa Lars.
“Visst”, sa Ulf, “Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineser-na är oerhört visa, då och då tar dom fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konst-verk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina ko-pior är på lagens gräns, men inte för att producera, utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.”
“Jag minns för Herrans många år sedan” sa Olle Carlström. “KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konst är kultur för 40 år sedan. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsmi-nistern.”
“Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening” sa Ulf.
“Vad är konst, sa ministern  och du svarade”, sa Olle. “Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. 1 sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsminsiterns min var förvirrad.”
“Britt Mogård”, sa Ulf
“Fritt mod, bra” sa Olle. “Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmoder-nismen. “
“Den där upplevelsen var betydelsefull” sa Ulf. “Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. 1 sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i In i benet. Han hade det här tillståndet i 2 dar och det förändrade hans liv helt och hållet.  I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.”
“Man blir inspirerad, men lite desillusionerad”, sa Anders Wallin. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas. Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller mu-
sik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.”
“Vad menar du med upprepningskonst?  Jaså du målar”, sa Ulf. “Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra.  I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.”
“Jag känner en kille från Thailand” sa Björn Lövin. “Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på MET i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är av-skiljande, utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.”
“Låt oss säga så här”, sa Ulf. “På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbac-ken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.’
“Det är inte lätt” sa Björn Wessman. “Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100% men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, dom fanns inte i Arboga och Örebro.  Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans 1:a utställning på Louisiana bygger på dom viktiga intendenterna, inte på konstnärerna. Det är intendenterna som gör utställningen”
“Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen” sa Sven Blomberg. “Gaugin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeux de Paumes hängde de på en vit vägg, visa det som då!”
“Det har blivit så här” sa Ulf. “Intendenterna vill tillhöra avantgardet. När Nittve gjorde Du-champutställningen fick han låna mina kopior. Han intervjuades i Rapport. Det finns inga original numera, sa han. Cykelhjulet och pissoaren är från Philadelphia, men det spelar ingen roll om det är original eller kopia. Jag ringde honom tio över åtta”, sa Ulf, ty vare sig cykelhjulet eller pissoaren var från Philadelphia. “Då säger han, det spelar ingen roll! Och förresten ringer man inte en människa vid den här tiden på kvällen. Klockan var tio över åtta!”
“Vi vet, om 20 år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr”, sa Olle. “Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna, vi är fullständigt körda.”
“Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb” sa Ulf. Man flyttade från Arsenals-gatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler. Sätt dig bred-vid honom, sa Gösta. Jag var 20 år. Hur kan ni ha kommit på idén att satsa på Braque och Pi-casso, sa jag. Lustigt att du frågar, jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne. Jag förstod ingenting, så jag frågade samma sak, sa Kahnweiler. Det var Renoir som kom och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, det är min gamle kompis, svarade Vollard. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dom i fönstret. Då kom det 2 törstiga konstnärer och köpte varsin Cezanne. Vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dom inte men dom hade köpt Cezanne och jag satsade på dom.”
Ulf spelade dubbelpiano med Karl Axel Persson, inifrån och ut, fick tackjärn och Klubbens bok med hundraårsperspektivet, och noterade sitt intresse på invalsblanketten. Förstår vi honom? Ska vi satsa på Ulf Linde?
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf

307

– Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare och går till ateljéerna, till de som är yngre än Max Book, sa Ulf. De vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste, som suttit på sina ateljéer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.
– Debatten har pågått länge, sa Torsten Renqvist. Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är inom konstkritiken. L O Ericsson talar
alltid om konstkritikerspråket, inte om konst. Jag har varit mycket på Kreta, jag har sagt det förr. Ormgudinnan med bara bröst,
grabben som hoppar över en tjur i elfenben, detta är för mig form. Sen kommer souvenirerna, de har gjort tusentals illustrationer till turisterna. Då förlorar man formen.
– Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir de sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t.o.m., men skillnaden mellan form och illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver. Uttrycket måste komma inifrån så materien känns. Man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste ut-tryckas, en form kommer inifrån och ut. Man håller på tills
det bränns.
- Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nukleärt hat, sa Lars Rolf. Hur har det uppstått?  Svar: idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa. Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig. Måleri, skulptur - i form, ur form. Bildhuggare - då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser tio miljoner i stipendium till bästa kopian. När de är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har de kanske lärt sig något.
- Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint Phalles Hon, på Moderna 1966, sa Björn Eneroth. Jag håller med Renqvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?
- Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut, sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.
- Det gäller alla kvinnor, sa Lars Rolf.
- Visst, sa Ulf, Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineserna är oerhört visa, då och då tar de fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konstverk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina kopior är på lagens gräns men inte för att producera utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.
- Jag minns, för Herrans många år sedan, sa Olle Carlström. KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konstnär - Kultur för 40 år sen. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsministern.
- Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening, sa Ulf.
- Vad är konst sa ministern, och du svarade, sa Olle. Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. En sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsministerns min var förvirrad.
- Britt Mogård, sa Ulf
- Fritt mod - bra! sa Olle. Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmodernismen.
- Den där upplevelsen var betydelsefull, sa Ulf. Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. en sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i essayen In i benet. Han hade det här tillståndet i två dar och det förändrade hans liv helt och hållet. I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.
- Man blir inspirerad, men lite desillusionerad, sa Anders Palmér. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas? Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller musik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.
- Vad menar du med upprepningskonst, jaså du målar, sa Ulf. Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är, så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra. I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.
- Jag känner en kille från Thailand, sa Björn Lövin. Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på Metropolitan museum i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är avskiljande. Utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.
- Låt oss säga så här, sa Ulf. På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbacken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns, dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.
- Det är inte lätt, sa Björn Wessman. Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100%, men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, de fanns inte i Arboga och Örebro. Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans första utställning på Louisiana bygger på de viktiga intendenterna, nte på konstnärerna. Det är intendenterna
som gör utställningen.
- Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen, sa Sven Harry Blomberg. Gauguin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeu de Paume  hängde de på en vit vägg, visa det som då!
- Vi vet, om tjugo år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr, sa Olle Carlström. Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna. Vi är fullständigt körda.
- Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb, sa Ulf. Man flyttade från Arsenalsgatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler, jag var tjugo år. Sätt dig bredvid honom, sa Gösta Olson. Hur kom ni på idén att satsa på Braque och Picasso? sa jag. Lustigt att du frågar, sa Kahnweiler. Jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne samma sak, jag förstod ingenting, så jag frågade detsamma som du. Det var Renoir som kom in och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, min gamle kompis. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dem i fönstret, sa Vollard. Men då kom det in två törstiga konstnärer och köpte var sin Cezanne. Och vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dem inte, men de hade köpt Cezanne och därför satsade jag
på dem.
- Ulf får tackjärnet, sa Thomas Qvarsebo.
- Kom, nu spelar vi dubbelpiano! sa Ulf till Karl Axel Pehrson.
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf
“Det är bystat som man säger, nestorn är här”, sa sa ordf Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna. “Samtida - adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person” sa Ulf Linde. “Om detta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s k cura-tors heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtids-konst kommer förmodligen Jan Svennungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida; Max Book hänger väl på gärsgårn, och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till.” De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida - intressant, djärvt och aktningsvärt.  Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum.
“Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10-15 år, men Bob Whitman projicerade 1964  rörliga bilder på stillastående föremål, precis som video-konstnären på Moderna Museet i dag” sa Ulf. P O Ultvedt ställde ut  på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera.  PO tillbrin-gade kvällen ensam med curatorn och dior med  Tingeley, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en beach, en bassäng med kladdiga ankor.
“Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek” sa Ulf. “Jamen de här ju som idag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61 och han är sannerligen ingen husgud för mig, men finns det ingen copy write. Intresset på det  nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara 5 år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein och hade målat med levande penslar, parisiska unga damer som smort in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stäm-de med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla, för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?”
Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit  50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. “På en så jättelik yta måste färgen spås ut, den blir anemiskt tunn”, sa han. “Och för att avleda in-tresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men LO Eriksson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bil-derna. Det går inte att bli provocerad i dag.”
Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. “När jag och Gösta Salén läste konsthisto-ria för Cornell var vi 8 stycken, i dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare/år. Hur ska dom komma ut och motiveras?”
Den filosofiska dominansen. “De som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dom, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen, och man får pengar.” sa Ulf och gick från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yra-de och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade
s k allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. “Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde” sa han, “ lika lite som schabraken av  ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska lands-bygden över gäspande konstaplar.”
Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. “Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon” sa Ulf. “Hegel, Marx, Foucault, Sartre, skulle dom haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst.”
Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Förr var ämnena viktiga, Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses förmindre än den snorigaste bypräst och ingen ser blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. “Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.” sa han.
Är vi för gamla, förbigångna? “Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare, och går till ateljeerna, till de som är yngre än Max Book” sa han. “Dom vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste som suttit på sina ateljeer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.”
“Debatten har pågått länge” sa Torsten Renkvist. “Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är  inom konstkritiken. LO Eriksson talar alltid om konst-kritikerspråket, inte om konst. Jag bodde på Kreta i 2 år. Ormgudinnan med bara bröst, el-fenbensgrabben som hoppar över  en tjur som inte finns. Men formen finns. Dom har gjort 1000-tals illustrationer till turisterna, då förlorar man formen. Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir dom sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver, uttrycket måste komma inifrån så materien känns. man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.”
“Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nu-kleärt hat”, sa Lars Rolf. “ Hur har det uppstått? Svar: Idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa.  Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig.  Måleri,  skulptur, i form, ur form. Bildhuggare, då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser 10 miljoner i stipendium till bästa kopian. När dom är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har dom kanske lärt sig något.”
“Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint-Phalles Hon på Moderna 1966” sa Björn Eneroth. “Jag håller med Renkvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?”
“Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut” sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.” “Det gäller alla kvinnor” sa Lars.
“Visst”, sa Ulf, “Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineser-na är oerhört visa, då och då tar dom fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konst-verk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina ko-pior är på lagens gräns, men inte för att producera, utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.”
“Jag minns för Herrans många år sedan” sa Olle Carlström. “KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konst är kultur för 40 år sedan. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsmi-nistern.”
“Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening” sa Ulf.
“Vad är konst, sa ministern  och du svarade”, sa Olle. “Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. 1 sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsminsiterns min var förvirrad.”
“Britt Mogård”, sa Ulf
“Fritt mod, bra” sa Olle. “Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmoder-nismen. “
“Den där upplevelsen var betydelsefull” sa Ulf. “Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. 1 sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i In i benet. Han hade det här tillståndet i 2 dar och det förändrade hans liv helt och hållet.  I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.”
“Man blir inspirerad, men lite desillusionerad”, sa Anders Wallin. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas. Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller mu-
sik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.”
“Vad menar du med upprepningskonst?  Jaså du målar”, sa Ulf. “Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra.  I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.”
“Jag känner en kille från Thailand” sa Björn Lövin. “Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på MET i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är av-skiljande, utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.”
“Låt oss säga så här”, sa Ulf. “På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbac-ken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.’
“Det är inte lätt” sa Björn Wessman. “Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100% men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, dom fanns inte i Arboga och Örebro.  Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans 1:a utställning på Louisiana bygger på dom viktiga intendenterna, inte på konstnärerna. Det är intendenterna som gör utställningen”
“Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen” sa Sven Blomberg. “Gaugin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeux de Paumes hängde de på en vit vägg, visa det som då!”
“Det har blivit så här” sa Ulf. “Intendenterna vill tillhöra avantgardet. När Nittve gjorde Du-champutställningen fick han låna mina kopior. Han intervjuades i Rapport. Det finns inga original numera, sa han. Cykelhjulet och pissoaren är från Philadelphia, men det spelar ingen roll om det är original eller kopia. Jag ringde honom tio över åtta”, sa Ulf, ty vare sig cykelhjulet eller pissoaren var från Philadelphia. “Då säger han, det spelar ingen roll! Och förresten ringer man inte en människa vid den här tiden på kvällen. Klockan var tio över åtta!”
“Vi vet, om 20 år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr”, sa Olle. “Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna, vi är fullständigt körda.”
“Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb” sa Ulf. Man flyttade från Arsenals-gatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler. Sätt dig bred-vid honom, sa Gösta. Jag var 20 år. Hur kan ni ha kommit på idén att satsa på Braque och Pi-casso, sa jag. Lustigt att du frågar, jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne. Jag förstod ingenting, så jag frågade samma sak, sa Kahnweiler. Det var Renoir som kom och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, det är min gamle kompis, svarade Vollard. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dom i fönstret. Då kom det 2 törstiga konstnärer och köpte varsin Cezanne. Vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dom inte men dom hade köpt Cezanne och jag satsade på dom.”
Ulf spelade dubbelpiano med Karl Axel Persson, inifrån och ut, fick tackjärn och Klubbens bok med hundraårsperspektivet, och noterade sitt intresse på invalsblanketten. Förstår vi honom? Ska vi satsa på Ulf Linde?
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf

Lars Isacson:
T.v.: Beate Sydhoff, Batte Sahlin, 2002.
Lars O Ericsson, Peter Dahl m.fl., 2002.
T.h.: Ulf Linde, Peder Duke,
Gustav Rudberg, Karl Axel Larsson,
Stig Johansson, 1997.
Per Werle:
t h Gustav Rudberg
Lennart Forsberg m.fl.

– Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nukleärt hat, sa Lars Rolf. Hur har det uppstått?  Svar: idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa. Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig. Måleri, skulptur - i form, ur form. Bildhuggare - då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt.
Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser tio miljoner i stipendium till bästa kopian. När de är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har de kanske lärt sig något.
– Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint Phalles Hon, på Moderna 1966, sa Björn Eneroth. Jag håller med Renqvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?
– Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut, sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.
– Det gäller alla kvinnor, sa Lars Rolf.
– Visst, sa Ulf, Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineserna är oerhört visa, då och då tar de fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konstverk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina kopior är på lagens gräns men inte för att producera utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.
- Jag minns, för Herrans många år sedan, sa Olle Carlström. KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konstnär - Kultur för 40 år sen. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsministern.
- Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening, sa Ulf.
- Vad är konst sa ministern, och du svarade, sa Olle. Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. En sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsministerns min var förvirrad.
- Britt Mogård, sa Ulf
- Fritt mod - bra! sa Olle. Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmodernismen.
- Den där upplevelsen var betydelsefull, sa Ulf. Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. en sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i essayen In i benet. Han hade det här tillståndet i två dar och det förändrade hans liv helt och hållet. I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.
- Man blir inspirerad, men lite desillusionerad, sa Anders Palmér. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas? Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller musik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.
- Vad menar du med upprepningskonst, jaså du målar, sa Ulf. Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är, så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra. I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.
- Jag känner en kille från Thailand, sa Björn Lövin. Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på Metropolitan museum i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är avskiljande. Utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.
- Låt oss säga så här, sa Ulf. På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbacken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns, dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.
- Det är inte lätt, sa Björn Wessman. Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100%, men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, de fanns inte i Arboga och Örebro. Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans första utställning på Louisiana bygger på de viktiga intendenterna, nte på konstnärerna. Det är intendenterna
som gör utställningen.
- Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen, sa Sven Harry Blomberg. Gauguin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeu de Paume  hängde de på en vit vägg, visa det som då!
- Vi vet, om tjugo år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr, sa Olle Carlström. Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna. Vi är fullständigt körda.
- Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb, sa Ulf. Man flyttade från Arsenalsgatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler, jag var tjugo år. Sätt dig bredvid honom, sa Gösta Olson. Hur kom ni på idén att satsa på Braque och Picasso? sa jag. Lustigt att du frågar, sa Kahnweiler. Jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne samma sak, jag förstod ingenting, så jag frågade detsamma som du. Det var Renoir som kom in och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, min gamle kompis. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dem i fönstret, sa Vollard. Men då kom det in två törstiga konstnärer och köpte var sin Cezanne. Och vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dem inte, men de hade köpt Cezanne och därför satsade jag
på dem.
- Ulf får tackjärnet, sa Thomas Qvarsebo.
- Kom, nu spelar vi dubbelpiano! sa Ulf till Karl Axel Pehrson.
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf
“Det är bystat som man säger, nestorn är här”, sa sa ordf Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna. “Samtida - adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person” sa Ulf Linde. “Om detta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s k cura-tors heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtids-konst kommer förmodligen Jan Svennungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida; Max Book hänger väl på gärsgårn, och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till.” De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida - intressant, djärvt och aktningsvärt.  Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum.
“Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10-15 år, men Bob Whitman projicerade 1964  rörliga bilder på stillastående föremål, precis som video-konstnären på Moderna Museet i dag” sa Ulf. P O Ultvedt ställde ut  på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera.  PO tillbrin-gade kvällen ensam med curatorn och dior med  Tingeley, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en beach, en bassäng med kladdiga ankor.
“Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek” sa Ulf. “Jamen de här ju som idag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61 och han är sannerligen ingen husgud för mig, men finns det ingen copy write. Intresset på det  nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara 5 år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein och hade målat med levande penslar, parisiska unga damer som smort in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stäm-de med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla, för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?”
Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit  50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. “På en så jättelik yta måste färgen spås ut, den blir anemiskt tunn”, sa han. “Och för att avleda in-tresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men LO Eriksson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bil-derna. Det går inte att bli provocerad i dag.”
Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. “När jag och Gösta Salén läste konsthisto-ria för Cornell var vi 8 stycken, i dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare/år. Hur ska dom komma ut och motiveras?”
Den filosofiska dominansen. “De som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dom, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen, och man får pengar.” sa Ulf och gick från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yra-de och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade
s k allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. “Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde” sa han, “ lika lite som schabraken av  ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska lands-bygden över gäspande konstaplar.”
Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. “Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon” sa Ulf. “Hegel, Marx, Foucault, Sartre, skulle dom haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst.”
Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Förr var ämnena viktiga, Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses förmindre än den snorigaste bypräst och ingen ser blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. “Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.” sa han.
Är vi för gamla, förbigångna? “Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare, och går till ateljeerna, till de som är yngre än Max Book” sa han. “Dom vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste som suttit på sina ateljeer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.”
“Debatten har pågått länge” sa Torsten Renkvist. “Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är  inom konstkritiken. LO Eriksson talar alltid om konst-kritikerspråket, inte om konst. Jag bodde på Kreta i 2 år. Ormgudinnan med bara bröst, el-fenbensgrabben som hoppar över  en tjur som inte finns. Men formen finns. Dom har gjort 1000-tals illustrationer till turisterna, då förlorar man formen. Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir dom sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver, uttrycket måste komma inifrån så materien känns. man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.”
“Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nu-kleärt hat”, sa Lars Rolf. “ Hur har det uppstått? Svar: Idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa.  Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig.  Måleri,  skulptur, i form, ur form. Bildhuggare, då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser 10 miljoner i stipendium till bästa kopian. När dom är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har dom kanske lärt sig något.”
“Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint-Phalles Hon på Moderna 1966” sa Björn Eneroth. “Jag håller med Renkvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?”
“Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut” sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.” “Det gäller alla kvinnor” sa Lars.
“Visst”, sa Ulf, “Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineser-na är oerhört visa, då och då tar dom fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konst-verk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina ko-pior är på lagens gräns, men inte för att producera, utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.”
“Jag minns för Herrans många år sedan” sa Olle Carlström. “KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konst är kultur för 40 år sedan. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsmi-nistern.”
“Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening” sa Ulf.
“Vad är konst, sa ministern  och du svarade”, sa Olle. “Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. 1 sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsminsiterns min var förvirrad.”
“Britt Mogård”, sa Ulf
“Fritt mod, bra” sa Olle. “Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmoder-nismen. “
“Den där upplevelsen var betydelsefull” sa Ulf. “Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. 1 sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i In i benet. Han hade det här tillståndet i 2 dar och det förändrade hans liv helt och hållet.  I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.”
“Man blir inspirerad, men lite desillusionerad”, sa Anders Wallin. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas. Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller mu-
sik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.”
“Vad menar du med upprepningskonst?  Jaså du målar”, sa Ulf. “Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra.  I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.”
“Jag känner en kille från Thailand” sa Björn Lövin. “Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på MET i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är av-skiljande, utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.”
“Låt oss säga så här”, sa Ulf. “På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbac-ken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.’
“Det är inte lätt” sa Björn Wessman. “Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100% men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, dom fanns inte i Arboga och Örebro.  Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans 1:a utställning på Louisiana bygger på dom viktiga intendenterna, inte på konstnärerna. Det är intendenterna som gör utställningen”
“Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen” sa Sven Blomberg. “Gaugin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeux de Paumes hängde de på en vit vägg, visa det som då!”
“Det har blivit så här” sa Ulf. “Intendenterna vill tillhöra avantgardet. När Nittve gjorde Du-champutställningen fick han låna mina kopior. Han intervjuades i Rapport. Det finns inga original numera, sa han. Cykelhjulet och pissoaren är från Philadelphia, men det spelar ingen roll om det är original eller kopia. Jag ringde honom tio över åtta”, sa Ulf, ty vare sig cykelhjulet eller pissoaren var från Philadelphia. “Då säger han, det spelar ingen roll! Och förresten ringer man inte en människa vid den här tiden på kvällen. Klockan var tio över åtta!”
“Vi vet, om 20 år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr”, sa Olle. “Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna, vi är fullständigt körda.”
“Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb” sa Ulf. Man flyttade från Arsenals-gatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler. Sätt dig bred-vid honom, sa Gösta. Jag var 20 år. Hur kan ni ha kommit på idén att satsa på Braque och Pi-casso, sa jag. Lustigt att du frågar, jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne. Jag förstod ingenting, så jag frågade samma sak, sa Kahnweiler. Det var Renoir som kom och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, det är min gamle kompis, svarade Vollard. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dom i fönstret. Då kom det 2 törstiga konstnärer och köpte varsin Cezanne. Vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dom inte men dom hade köpt Cezanne och jag satsade på dom.”
Ulf spelade dubbelpiano med Karl Axel Persson, inifrån och ut, fick tackjärn och Klubbens bok med hundraårsperspektivet, och noterade sitt intresse på invalsblanketten. Förstår vi honom? Ska vi satsa på Ulf Linde?
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf

Ryno Frieberg:
T.v.: Gert Crafoord, 1995.
T.h.: Ulf Linde, Lars Rolf, 1995.

– Jag minns, för Herrans många år sedan, sa Olle Carlström. KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konstnär - Kultur för 40 år sen. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsministern.
– Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening,
sa Ulf.
– Vad är konst sa ministern, och du svarade, sa Olle. Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. En sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsministerns min var förvirrad.
– Britt Mogård, sa Ulf
– Fritt mod - bra! sa Olle. Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmodernismen.
– Den där upplevelsen var betydelsefull, sa Ulf. Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. en sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i essän ”In i benet”. Han hade det här tillståndet i två dar och det förändrade hans liv helt och hållet. I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.
– Man blir inspirerad, men lite desillusionerad, sa Anders Palmér. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas? Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller musik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.
– Vad menar du med upprepningskonst, jaså du målar,
sa Ulf. Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är, så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra. I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.
- Jag känner en kille från Thailand, sa Björn Lövin. Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på Metropolitan museum i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är avskiljande. Utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.
- Låt oss säga så här, sa Ulf. På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbacken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns, dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.
- Det är inte lätt, sa Björn Wessman. Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100%, men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, de fanns inte i Arboga och Örebro. Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans första utställning på Louisiana bygger på de viktiga intendenterna, nte på konstnärerna. Det är intendenterna
som gör utställningen.
- Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen, sa Sven Harry Blomberg. Gauguin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeu de Paume  hängde de på en vit vägg, visa det som då!
- Vi vet, om tjugo år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr, sa Olle Carlström. Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna. Vi är fullständigt körda.
- Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb, sa Ulf. Man flyttade från Arsenalsgatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler, jag var tjugo år. Sätt dig bredvid honom, sa Gösta Olson. Hur kom ni på idén att satsa på Braque och Picasso? sa jag. Lustigt att du frågar, sa Kahnweiler. Jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne samma sak, jag förstod ingenting, så jag frågade detsamma som du. Det var Renoir som kom in och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, min gamle kompis. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dem i fönstret, sa Vollard. Men då kom det in två törstiga konstnärer och köpte var sin Cezanne. Och vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dem inte, men de hade köpt Cezanne och därför satsade jag
på dem.
- Ulf får tackjärnet, sa Thomas Qvarsebo.
- Kom, nu spelar vi dubbelpiano! sa Ulf till Karl Axel Pehrson.
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf
“Det är bystat som man säger, nestorn är här”, sa sa ordf Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna. “Samtida - adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person” sa Ulf Linde. “Om detta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s k cura-tors heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtids-konst kommer förmodligen Jan Svennungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida; Max Book hänger väl på gärsgårn, och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till.” De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida - intressant, djärvt och aktningsvärt.  Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum.
“Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10-15 år, men Bob Whitman projicerade 1964  rörliga bilder på stillastående föremål, precis som video-konstnären på Moderna Museet i dag” sa Ulf. P O Ultvedt ställde ut  på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera.  PO tillbrin-gade kvällen ensam med curatorn och dior med  Tingeley, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en beach, en bassäng med kladdiga ankor.
“Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek” sa Ulf. “Jamen de här ju som idag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61 och han är sannerligen ingen husgud för mig, men finns det ingen copy write. Intresset på det  nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara 5 år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein och hade målat med levande penslar, parisiska unga damer som smort in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stäm-de med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla, för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?”
Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit  50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. “På en så jättelik yta måste färgen spås ut, den blir anemiskt tunn”, sa han. “Och för att avleda in-tresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men LO Eriksson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bil-derna. Det går inte att bli provocerad i dag.”
Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. “När jag och Gösta Salén läste konsthisto-ria för Cornell var vi 8 stycken, i dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare/år. Hur ska dom komma ut och motiveras?”
Den filosofiska dominansen. “De som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dom, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen, och man får pengar.” sa Ulf och gick från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yra-de och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade
s k allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. “Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde” sa han, “ lika lite som schabraken av  ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska lands-bygden över gäspande konstaplar.”
Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. “Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon” sa Ulf. “Hegel, Marx, Foucault, Sartre, skulle dom haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst.”
Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Förr var ämnena viktiga, Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses förmindre än den snorigaste bypräst och ingen ser blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. “Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.” sa han.
Är vi för gamla, förbigångna? “Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare, och går till ateljeerna, till de som är yngre än Max Book” sa han. “Dom vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste som suttit på sina ateljeer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.”
“Debatten har pågått länge” sa Torsten Renkvist. “Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är  inom konstkritiken. LO Eriksson talar alltid om konst-kritikerspråket, inte om konst. Jag bodde på Kreta i 2 år. Ormgudinnan med bara bröst, el-fenbensgrabben som hoppar över  en tjur som inte finns. Men formen finns. Dom har gjort 1000-tals illustrationer till turisterna, då förlorar man formen. Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir dom sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver, uttrycket måste komma inifrån så materien känns. man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.”
“Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nu-kleärt hat”, sa Lars Rolf. “ Hur har det uppstått? Svar: Idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa.  Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig.  Måleri,  skulptur, i form, ur form. Bildhuggare, då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser 10 miljoner i stipendium till bästa kopian. När dom är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har dom kanske lärt sig något.”
“Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint-Phalles Hon på Moderna 1966” sa Björn Eneroth. “Jag håller med Renkvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?”
“Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut” sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.” “Det gäller alla kvinnor” sa Lars.
“Visst”, sa Ulf, “Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineser-na är oerhört visa, då och då tar dom fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konst-verk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina ko-pior är på lagens gräns, men inte för att producera, utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.”
“Jag minns för Herrans många år sedan” sa Olle Carlström. “KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konst är kultur för 40 år sedan. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsmi-nistern.”
“Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening” sa Ulf.
“Vad är konst, sa ministern  och du svarade”, sa Olle. “Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. 1 sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsminsiterns min var förvirrad.”
“Britt Mogård”, sa Ulf
“Fritt mod, bra” sa Olle. “Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmoder-nismen. “
“Den där upplevelsen var betydelsefull” sa Ulf. “Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. 1 sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i In i benet. Han hade det här tillståndet i 2 dar och det förändrade hans liv helt och hållet.  I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.”
“Man blir inspirerad, men lite desillusionerad”, sa Anders Wallin. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas. Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller mu-
sik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.”
“Vad menar du med upprepningskonst?  Jaså du målar”, sa Ulf. “Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra.  I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.”
“Jag känner en kille från Thailand” sa Björn Lövin. “Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på MET i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är av-skiljande, utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.”
“Låt oss säga så här”, sa Ulf. “På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbac-ken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.’
“Det är inte lätt” sa Björn Wessman. “Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100% men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, dom fanns inte i Arboga och Örebro.  Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans 1:a utställning på Louisiana bygger på dom viktiga intendenterna, inte på konstnärerna. Det är intendenterna som gör utställningen”
“Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen” sa Sven Blomberg. “Gaugin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeux de Paumes hängde de på en vit vägg, visa det som då!”
“Det har blivit så här” sa Ulf. “Intendenterna vill tillhöra avantgardet. När Nittve gjorde Du-champutställningen fick han låna mina kopior. Han intervjuades i Rapport. Det finns inga original numera, sa han. Cykelhjulet och pissoaren är från Philadelphia, men det spelar ingen roll om det är original eller kopia. Jag ringde honom tio över åtta”, sa Ulf, ty vare sig cykelhjulet eller pissoaren var från Philadelphia. “Då säger han, det spelar ingen roll! Och förresten ringer man inte en människa vid den här tiden på kvällen. Klockan var tio över åtta!”
“Vi vet, om 20 år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr”, sa Olle. “Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna, vi är fullständigt körda.”
“Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb” sa Ulf. Man flyttade från Arsenals-gatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler. Sätt dig bred-vid honom, sa Gösta. Jag var 20 år. Hur kan ni ha kommit på idén att satsa på Braque och Pi-casso, sa jag. Lustigt att du frågar, jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne. Jag förstod ingenting, så jag frågade samma sak, sa Kahnweiler. Det var Renoir som kom och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, det är min gamle kompis, svarade Vollard. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dom i fönstret. Då kom det 2 törstiga konstnärer och köpte varsin Cezanne. Vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dom inte men dom hade köpt Cezanne och jag satsade på dom.”
Ulf spelade dubbelpiano med Karl Axel Persson, inifrån och ut, fick tackjärn och Klubbens bok med hundraårsperspektivet, och noterade sitt intresse på invalsblanketten. Förstår vi honom? Ska vi satsa på Ulf Linde?
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf

Kaj Piehl:
T.v.: Erland Cullberg, 1989.
T.h.: Lars Halle Halldin.

– Jag känner en kille från Thailand, sa Björn Lövin. Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på Metropolitan museum i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är avskiljande. Utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.
– Låt oss säga så här, sa Ulf. På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbacken till torsdagarna på Akade-min. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns, dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.
– Det är inte lätt, sa Björn Wessman. Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till hundra procent, men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, de fanns inte i Arboga och Örebro. Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans första utställning på Louisiana bygger på de viktiga intendenterna, nte på konstnärerna. Det är intendenterna
som gör utställningen.
- Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen, sa Sven Harry Blomberg. Gauguin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeu de Paume  hängde de på en vit vägg, visa det som då!
- Vi vet, om tjugo år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr, sa Olle Carlström. Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna. Vi är fullständigt körda.
- Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb, sa Ulf. Man flyttade från Arsenalsgatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler, jag var tjugo år. Sätt dig bredvid honom, sa Gösta Olson. Hur kom ni på idén att satsa på Braque och Picasso? sa jag. Lustigt att du frågar, sa Kahnweiler. Jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne samma sak, jag förstod ingenting, så jag frågade detsamma som du. Det var Renoir som kom in och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, min gamle kompis. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dem i fönstret, sa Vollard. Men då kom det in två törstiga konstnärer och köpte var sin Cezanne. Och vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dem inte, men de hade köpt Cezanne och därför satsade jag
på dem.
- Ulf får tackjärnet, sa Thomas Qvarsebo.
- Kom, nu spelar vi dubbelpiano! sa Ulf till Karl Axel Pehrson.
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf
“Det är bystat som man säger, nestorn är här”, sa sa ordf Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna. “Samtida - adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person” sa Ulf Linde. “Om detta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s k cura-tors heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtids-konst kommer förmodligen Jan Svennungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida; Max Book hänger väl på gärsgårn, och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till.” De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida - intressant, djärvt och aktningsvärt.  Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum.
“Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10-15 år, men Bob Whitman projicerade 1964  rörliga bilder på stillastående föremål, precis som video-konstnären på Moderna Museet i dag” sa Ulf. P O Ultvedt ställde ut  på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera.  PO tillbrin-gade kvällen ensam med curatorn och dior med  Tingeley, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en beach, en bassäng med kladdiga ankor.
“Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek” sa Ulf. “Jamen de här ju som idag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61 och han är sannerligen ingen husgud för mig, men finns det ingen copy write. Intresset på det  nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara 5 år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein och hade målat med levande penslar, parisiska unga damer som smort in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stäm-de med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla, för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?”
Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit  50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. “På en så jättelik yta måste färgen spås ut, den blir anemiskt tunn”, sa han. “Och för att avleda in-tresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men LO Eriksson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bil-derna. Det går inte att bli provocerad i dag.”
Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. “När jag och Gösta Salén läste konsthisto-ria för Cornell var vi 8 stycken, i dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare/år. Hur ska dom komma ut och motiveras?”
Den filosofiska dominansen. “De som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dom, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen, och man får pengar.” sa Ulf och gick från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yra-de och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade
s k allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. “Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde” sa han, “ lika lite som schabraken av  ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska lands-bygden över gäspande konstaplar.”
Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. “Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon” sa Ulf. “Hegel, Marx, Foucault, Sartre, skulle dom haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst.”
Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Förr var ämnena viktiga, Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses förmindre än den snorigaste bypräst och ingen ser blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. “Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.” sa han.
Är vi för gamla, förbigångna? “Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare, och går till ateljeerna, till de som är yngre än Max Book” sa han. “Dom vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste som suttit på sina ateljeer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.”
“Debatten har pågått länge” sa Torsten Renkvist. “Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är  inom konstkritiken. LO Eriksson talar alltid om konst-kritikerspråket, inte om konst. Jag bodde på Kreta i 2 år. Ormgudinnan med bara bröst, el-fenbensgrabben som hoppar över  en tjur som inte finns. Men formen finns. Dom har gjort 1000-tals illustrationer till turisterna, då förlorar man formen. Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir dom sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver, uttrycket måste komma inifrån så materien känns. man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.”
“Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nu-kleärt hat”, sa Lars Rolf. “ Hur har det uppstått? Svar: Idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa.  Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig.  Måleri,  skulptur, i form, ur form. Bildhuggare, då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser 10 miljoner i stipendium till bästa kopian. När dom är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har dom kanske lärt sig något.”
“Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint-Phalles Hon på Moderna 1966” sa Björn Eneroth. “Jag håller med Renkvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?”
“Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut” sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.” “Det gäller alla kvinnor” sa Lars.
“Visst”, sa Ulf, “Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineser-na är oerhört visa, då och då tar dom fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konst-verk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina ko-pior är på lagens gräns, men inte för att producera, utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.”
“Jag minns för Herrans många år sedan” sa Olle Carlström. “KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konst är kultur för 40 år sedan. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsmi-nistern.”
“Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening” sa Ulf.
“Vad är konst, sa ministern  och du svarade”, sa Olle. “Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. 1 sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsminsiterns min var förvirrad.”
“Britt Mogård”, sa Ulf
“Fritt mod, bra” sa Olle. “Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmoder-nismen. “
“Den där upplevelsen var betydelsefull” sa Ulf. “Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. 1 sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i In i benet. Han hade det här tillståndet i 2 dar och det förändrade hans liv helt och hållet.  I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.”
“Man blir inspirerad, men lite desillusionerad”, sa Anders Wallin. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas. Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller mu-
sik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.”
“Vad menar du med upprepningskonst?  Jaså du målar”, sa Ulf. “Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra.  I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.”
“Jag känner en kille från Thailand” sa Björn Lövin. “Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på MET i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är av-skiljande, utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.”
“Låt oss säga så här”, sa Ulf. “På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbac-ken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.’
“Det är inte lätt” sa Björn Wessman. “Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100% men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, dom fanns inte i Arboga och Örebro.  Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans 1:a utställning på Louisiana bygger på dom viktiga intendenterna, inte på konstnärerna. Det är intendenterna som gör utställningen”
“Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen” sa Sven Blomberg. “Gaugin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeux de Paumes hängde de på en vit vägg, visa det som då!”
“Det har blivit så här” sa Ulf. “Intendenterna vill tillhöra avantgardet. När Nittve gjorde Du-champutställningen fick han låna mina kopior. Han intervjuades i Rapport. Det finns inga original numera, sa han. Cykelhjulet och pissoaren är från Philadelphia, men det spelar ingen roll om det är original eller kopia. Jag ringde honom tio över åtta”, sa Ulf, ty vare sig cykelhjulet eller pissoaren var från Philadelphia. “Då säger han, det spelar ingen roll! Och förresten ringer man inte en människa vid den här tiden på kvällen. Klockan var tio över åtta!”
“Vi vet, om 20 år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr”, sa Olle. “Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna, vi är fullständigt körda.”
“Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb” sa Ulf. Man flyttade från Arsenals-gatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler. Sätt dig bred-vid honom, sa Gösta. Jag var 20 år. Hur kan ni ha kommit på idén att satsa på Braque och Pi-casso, sa jag. Lustigt att du frågar, jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne. Jag förstod ingenting, så jag frågade samma sak, sa Kahnweiler. Det var Renoir som kom och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, det är min gamle kompis, svarade Vollard. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dom i fönstret. Då kom det 2 törstiga konstnärer och köpte varsin Cezanne. Vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dom inte men dom hade köpt Cezanne och jag satsade på dom.”
Ulf spelade dubbelpiano med Karl Axel Persson, inifrån och ut, fick tackjärn och Klubbens bok med hundraårsperspektivet, och noterade sitt intresse på invalsblanketten. Förstår vi honom? Ska vi satsa på Ulf Linde?
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf

Ryno Frieberg:
T.v.: Evert Lundquist, 1989.
T.h.: Olle Carlström, Björn Lövin, Birger Forsberg,
Gösta Wallmark,
Matts Jungstedt, 2001.

– Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen, sa Sven Harry Blomberg. Gauguin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeu de Paume  hängde de på en vit vägg, visa det som då!
– Vi vet, om tjugo år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr, sa Olle Carlström. Det började på 60-talet
då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna. Vi är fullständigt körda.
– Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb, sa Ulf. Man flyttade från Arsenalsgatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler, jag var tjugo år. Sätt dig bredvid honom, sa Gösta Olson. Hur kom ni på idén att satsa på Braque och Picasso? sa jag. Lustigt att du frågar, sa Kahnweiler. Jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne samma sak, jag förstod ingenting, så jag frågade detsamma som du. Det var Renoir som kom in och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, min gamle kompis. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dem i fönstret, sa Vollard. Men då kom det in två törstiga konstnärer och köpte var sin Cezanne. Och vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dem inte, men de hade köpt Cezanne och därför satsade jag på dem.
– Ulf Linde får tackjärnet, sa Thomas Qvarsebo.
– Kom, nu spelar vi dubbelpiano! sa Ulf till Karl Axel Pehrson.
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf
“Det är bystat som man säger, nestorn är här”, sa sa ordf Thomas Qvarsebo och hälsade 98 ledamöter och gäster välkomna. “Samtida - adjektiv, ingen böjning, som existerar på samma gång som annan företeelse eller person” sa Ulf Linde. “Om detta är korrekt språkbruk kan man konstatera att många samtida konstkritiker inte brukar språket korrekt, inte s k cura-tors heller. Skriver de artiklar eller ordnar utställningar som ska belysa svensk samtids-konst kommer förmodligen Jan Svennungsson att figurera men inte Torsten Renqvist, trots att bägge är samtida; Max Book hänger väl på gärsgårn, och kan nog inte räkna med att höra till samtiden värst många månader till.” De nya kritikerna använder inte ordet samtida som andra människor. Det blir värdeladdat, vad Tingsten kallade honnörsord. Det är bra att vara samtida - intressant, djärvt och aktningsvärt.  Konkret är det lättare att förstå det nya språket, det är bara att se på vad som utställs på ARS, Venedigbiennalen, Dokumenta och Whitney museum.
“Men man frågar sig, hur mycket av detta är nytt? Det är klart, videon är bara 10-15 år, men Bob Whitman projicerade 1964  rörliga bilder på stillastående föremål, precis som video-konstnären på Moderna Museet i dag” sa Ulf. P O Ultvedt ställde ut  på ett landsortsmuseum. Den nye progressive museitjänstemannen, curatorn, hade glömt att annonsera.  PO tillbrin-gade kvällen ensam med curatorn och dior med  Tingeley, Rauschenberg m.fl. Raysse hade gjort en beach, en bassäng med kladdiga ankor.
“Raysse är ingen husgud, faktiskt, men curatorn blev blek” sa Ulf. “Jamen de här ju som idag, sa han. Lars Nilsson som gör nidporträtt av mig samlade skräp efter frukostar i plastlådor, men det gjorde Arman -61 och han är sannerligen ingen husgud för mig, men finns det ingen copy write. Intresset på det  nyaste nya är så snävt att man inte ser att det nyaste nya är 30 år gammalt, man uppmärksammar bara 5 år. En kvinnlig kritiker upptäckte att det funnits någon som hette Yves Klein och hade målat med levande penslar, parisiska unga damer som smort in sig med ultramarin färg och som han pressat mot duken. Det stäm-de med kritikerns fenomenalt välutbildade samtidskänsla, för det hade med kroppen att göra. Den som upplevde 60-talet begriper ingenting, hur har det kunnat gå dithän? Hur förklarar man det?”
Expansionen. Efter kriget -45 exploderade konstmarknaden. Antalet löpmeter har blivit  50 ggr, förmodligen 150 ggr så stort, och man anställer folk som ska täcka jättearealerna. “På en så jättelik yta måste färgen spås ut, den blir anemiskt tunn”, sa han. “Och för att avleda in-tresset från den blaskiga lasyren skriker kritikerna att det är kolossalt provokativt, Men LO Eriksson m.fl. blir aldrig provocerade, varför ska vi andra bli det? tv4 visade beslagtagna porfilmer i går, vad betyder lite pruttande i gallerierna eller om man sprutar AIDS på bil-derna. Det går inte att bli provocerad i dag.”
Utbildningen. Uppsättningen av personer har ökat. “När jag och Gösta Salén läste konsthisto-ria för Cornell var vi 8 stycken, i dag utbildas 450 konstvetare, kulturvetare/år. Hur ska dom komma ut och motiveras?”
Den filosofiska dominansen. “De som handhar kritiken är konverterade filosofer, men de är för usla filosofer och skriver kritik i stället. Utbildningsministern borde se över det här. Det värsta är att politikerna tror dom, har någon skrivit blir det intressant. Det måste vara något eftersom det står i tidningen, och man får pengar.” sa Ulf och gick från dagens bisarra tid till Parissalongen för 100-150 år sedan. Intrigerna, högtidstalen, Napoleon III, man yra-de och skrävlade. Är ämbetsmännen annorlunda nu? Styr inte hänsynen till den förlegade
s k allmänna opionen också i dag? De stora samtidsmuseerna är inte ett dugg provocerande, annars skulle de ju inte få pengar. “Den nya salongskonsten kan inte undgå sitt öde” sa han, “ lika lite som schabraken av  ädla bataljer som hänger på polisstationerna på franska lands-bygden över gäspande konstaplar.”
Filosofin. Filosofin som sanning med anspråk på vetenskaplighet eller filosofin som samtal, en skärpning av reflexionen. “Jag struntar fullkomligt i om Platon eller Spinoza hade rätt, och Spinoza var förmodligen galnare än Platon” sa Ulf. “Hegel, Marx, Foucault, Sartre, skulle dom haft rätt! Aldrig i tiden. Filosofin är bara en ädel form av konversationskonst.”
Om att se, om illustrationer och om konst. Om att de nya kritikerna inte talar om föremålet, sensualiteten. Förr var ämnena viktiga, Rembrandts kristna motiv, men konsten förnedras om prästen säger hur Rembrandt ska göra. Om Rembrandt ses förmindre än den snorigaste bypräst och ingen ser blir konsten bara en illustration till en idé. Det är inte tal om att det finns ett naturligt seende. “Man ska inte hänga upp sig på att man måste se det man skriver om säger de nya kritikerna, men om de själva fick kritik av en analfabet som inte kunde läsa, då skulle de säkert reagera.” sa han.
Är vi för gamla, förbigångna? “Jag har börjat på Konsthögskolan, som målerilärare, och går till ateljeerna, till de som är yngre än Max Book” sa han. “Dom vantrivs lika mycket som jag. Det är de intelligentaste, de hängivnaste som suttit på sina ateljeer och inte varit ute och raggat gallerister och flirtat med kritiker. Jag kan frånvarolistorna och vet vilka som får rubrikerna. Det är underbart med ung samtida konst, och det vore faen om salongskritikerna skulle riva sönder den.”
“Debatten har pågått länge” sa Torsten Renkvist. “Lewis skrev om hur språket fungerar på 20-talet. Men det handlar inte om konst utan om konstkritik. Från tid till tid, i dag som Ulf Linde, talar man om vad språket är  inom konstkritiken. LO Eriksson talar alltid om konst-kritikerspråket, inte om konst. Jag bodde på Kreta i 2 år. Ormgudinnan med bara bröst, el-fenbensgrabben som hoppar över  en tjur som inte finns. Men formen finns. Dom har gjort 1000-tals illustrationer till turisterna, då förlorar man formen. Poussin hade en idé om formen, Cezanne hade en idé om formen, men gör man ytterligare Cezanner blir dom sämre. Man kan bygga broar till människor, bygga städer t o m, men skillnaden mellan illustration finns kvar. Det är detsamma när man skriver, uttrycket måste komma inifrån så materien känns. man håller på tills det bränns. De här nya tankarna att utförandet inte betyder något. Det är tvärtom. Dessa tankar måste uttryckas, en form kommer inifrån och ut.”
“Ulfs ilska gentemot de nya kritikerna är ingenting gentemot min, jag har ett brinnande nu-kleärt hat”, sa Lars Rolf. “ Hur har det uppstått? Svar: Idén att en ann är lika god som en ann, svenska högfärden och Gustav Wasa.  Varför göra en sak krånglig när man kan göra den omöjlig.  Måleri,  skulptur, i form, ur form. Bildhuggare, då bortfaller formen. Jag tror inte på utbildning, jag tror på kunskap och så småningom insikt. Jag tror inte på konstskolor, jag tror på en konstförfalskarskola med Ragnar Bergmark som chef. Jag utlyser 10 miljoner i stipendium till bästa kopian. När dom är så duktiga att den inte går att skilja från originalet har dom kanske lärt sig något.”
“Ulf ställde ut förfalskningar på låret av Niki de Saint-Phalles Hon på Moderna 1966” sa Björn Eneroth. “Jag håller med Renkvist, inifrån och ut, men kan det inte kopieras?”
“Det är en knepig fråga, hur länge kan ett konstverk nötas ut” sa Ulf. Till slut blir det lite banalt, som med Mona Lisa, detta ständiga seende av henne, hon har blivit lite tummad.” “Det gäller alla kvinnor” sa Lars.
“Visst”, sa Ulf, “Vi har ju Picasso, där är man inne på frågan hur långt man kan gå. Kineser-na är oerhört visa, då och då tar dom fram sina rullar. Det ligger något fint i det där, konst-verk som man tycker om kommer fram ett tag. En bok som man kan slå igen ibland. Mina ko-pior är på lagens gräns, men inte för att producera, utan för att ta reda på hur Duchamp gjorde. Pappersbitar med preussiskt blått och blyvitt. Vad gjorde gubbfan? Hur? Varifrån? För att utifrån komma så långt in så man förnimmer. Det är kritikerns uppgift att sätta sig in i konsten. Konsten är en framkallningsvätska för det naturen utrustat oss med.”
“Jag minns för Herrans många år sedan” sa Olle Carlström. “KRO hade ordnat en stund på Kulturhuset. Konst är kultur för 40 år sedan. Ulf satt i panelen. Liksom utbildningsmi-nistern.”
“Jag skulle inte ens vara där, KRO är ju en intresseförening” sa Ulf.
“Vad är konst, sa ministern  och du svarade”, sa Olle. “Konst, vad är det? När jag vaknar upp i ett hotellrum i Norrland efter en våt natt. Jag har sovit djupt 13 timmar. Jag vaknar upp och upplever något fantastiskt i rummet. 1 sekund med ljuset från fönstret i abstrakta former. Den stackars utbildningsminsiterns min var förvirrad.”
“Britt Mogård”, sa Ulf
“Fritt mod, bra” sa Olle. “Detta var riktigt vad Ulf sa då, sen blev det dåligt. Jag kände igen modernisten i sitt jävla hotellrum. Det blev fel i princip för där grundade Ulf postmoder-nismen. “
“Den där upplevelsen var betydelsefull” sa Ulf. “Man vaknade och såg verkligheten bara med sinnena. 1 sekund, en verklighet utanför som vänder oss ryggen totalt. Lars Ahlin skrev om det i In i benet. Han hade det här tillståndet i 2 dar och det förändrade hans liv helt och hållet.  I konstverk värt namnet träder det fram och försvinner, något som icke är. Då förstod jag vad vi tillskriver verkligheten, paketeringen av något.”
“Man blir inspirerad, men lite desillusionerad”, sa Anders Wallin. Var, när, hur ska konstkritiken bedrivas. Jag gör upprepningskonst och får ingen kritik. När det gäller mu-
sik kritiseras alla stilar, men i konsten gäller bara en.”
“Vad menar du med upprepningskonst?  Jaså du målar”, sa Ulf. “Konstnärerna kan ställa krav till kritikerna, om räckvidden. När bilden och det som skrivs är förutsägbart och man vet hur det är så läser man inte. Men det finns en annan kritikerroll. Man kan skriva om en etruskisk vas, Axel Nilsson och Ebba Matz med samma auktoritet, man måste kunna jämföra.  I DN blir den stackars Peder Alton en soptunna för allt det här som blir över.”
“Jag känner en kille från Thailand” sa Björn Lövin. “Jag frågade om situationen i Thailand, problemen i Thailand. Där är allting konst, sa han. Blommor, natur, allting är konst. Men hur gör vi konstnärer då? sa jag. En yngre Rockefeller samlade primitiv konst och ställde ut den på MET i New York. Han byggde en ny wing och alltihop var bländande. Vår konst är av-skiljande, utsäljandet och avskiljandet avspeglar vårt specialiserade samhälle.”
“Låt oss säga så här”, sa Ulf. “På senare tid, när jag fått ont i bena och går uppför slottsbac-ken till torsdagarna på akademin. Jag går långsamt och tittar ner på gatsstenarna. Det finns dessa gatstenar. Om man har tid på sig hör man mejselslagen. Allt är gjort av människor. Detta är människogjort, här finns människotid. En sten, en enda jävel. Man behöver kanske bli gammal och gå uppför slottsbacken för att förstå konst och kultur. Kultur är aktning för människans tid. Warhol är tragisk, jag tittar hellre på en gatsten än på Warhol.’
“Det är inte lätt” sa Björn Wessman. “Jag tillhör alltså Max Books och Jan Svenungssons generation och har lite svårt att fortsätta. Jag är målare till 100% men lever i en tid som jag tycker är jävligt tunn. Jag hade Torsten Bergmark på Mejan, men Bergmark och Linde var ett storstadssyndrom, dom fanns inte i Arboga och Örebro.  Intendenterna gör sig beroende av varann med konstnärerna som objekt. Lars Nittve är ett.ex.empel. Hans 1:a utställning på Louisiana bygger på dom viktiga intendenterna, inte på konstnärerna. Det är intendenterna som gör utställningen”
“Francois, kvinnan på d’Orsay, har gett den bästa platsen till Salongen” sa Sven Blomberg. “Gaugin hänger i en korridor. Monet i förskräckliga guldramar. På Jeux de Paumes hängde de på en vit vägg, visa det som då!”
“Det har blivit så här” sa Ulf. “Intendenterna vill tillhöra avantgardet. När Nittve gjorde Du-champutställningen fick han låna mina kopior. Han intervjuades i Rapport. Det finns inga original numera, sa han. Cykelhjulet och pissoaren är från Philadelphia, men det spelar ingen roll om det är original eller kopia. Jag ringde honom tio över åtta”, sa Ulf, ty vare sig cykelhjulet eller pissoaren var från Philadelphia. “Då säger han, det spelar ingen roll! Och förresten ringer man inte en människa vid den här tiden på kvällen. Klockan var tio över åtta!”
“Vi vet, om 20 år finns det inga konstnärer därför att marknaden styr”, sa Olle. “Det började på 60-talet då museerna måste ha publik. Nu bestämmer intendenterna, vi är fullständigt körda.”
“Jag var ung och gick till Svensk-franska och fick jobb” sa Ulf. Man flyttade från Arsenals-gatan till Drottninggatan och skulle ställa ut Picasso. Vi träffade Kahnweiler. Sätt dig bred-vid honom, sa Gösta. Jag var 20 år. Hur kan ni ha kommit på idén att satsa på Braque och Pi-casso, sa jag. Lustigt att du frågar, jag frågade Vollard som ställde ut Cezanne. Jag förstod ingenting, så jag frågade samma sak, sa Kahnweiler. Det var Renoir som kom och sa, kan du inte ställa ut Cezanne, det är min gamle kompis, svarade Vollard. Jag tyckte inte om sakerna, men jag ställde dom i fönstret. Då kom det 2 törstiga konstnärer och köpte varsin Cezanne. Vet du vilka det var, sa Kahnweiler, det var Matisse och Picasso. Jag förstod dom inte men dom hade köpt Cezanne och jag satsade på dom.”
Ulf spelade dubbelpiano med Karl Axel Persson, inifrån och ut, fick tackjärn och Klubbens bok med hundraårsperspektivet, och noterade sitt intresse på invalsblanketten. Förstår vi honom? Ska vi satsa på Ulf Linde?
Vid protokollet Mats Ergon, sekr                                    justeras, Thomas Qvarsebo, ordf

Björn Berg:
T.v.: Harald Garmland, Fred Andersson m.fl.
T.h.: Torsten Fridh, Björne Selder,
Sven Harry Blomberg,
Rolf Swedberg m.fl.